Toth+Arpad

=Tóth Árpád= =A Wikipédiából, a szabad enciklopédiából.= Ugrás: [|navigáció], [|keresés] [|Arad] || [|Budapest] ||
 * = Tóth Árpád ||
 * = [[image:http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/70/Arpad_Toth.jpg/200px-Arpad_Toth.jpg width="200" height="286" link="http://hu.wikipedia.org/wiki/K%C3%A9p:Arpad_Toth.jpg"]] ||
 * **Született** ||
 * [|1886]. [|április 14.]
 * **Elhunyt** ||
 * [|1928]. [|november 7.]

elrejtés] * [|1] [|Életrajzi vázlat] 
 * Tóth Árpád** ([|Arad], [|1886]. [|április 14.] – [|Budapest], [|1928]. [|november 7.]): költő, műfordító.
 * ==Tartalomjegyzék==
 * [|2] [|Költészete]
 * [|3] [|Verseskötetei]
 * [|4] [|Emlékezete]
 * [|5] [|Forrás, szakirodalom]
 * [|6] [|Külső hivatkozások] ||

Életrajzi vázlat [[|szerkesztés]]

 * 1886. április 14-én született Aradon. Édesapja Tóth András kőfaragó mester volt, édesanyja Molnár Eszter, egy aradi ács-segéd leánya.
 * 1889-ben a család Debrecenbe költözött. Gyermekkorát itt töltötte. Nem fejezte be tanulmányait, újságíró lett. Betegeskedő és visszahúzódó volt egész életében.
 * 1905-1909 között a budapesti egyetemen magyar–francia szakos bölcsész.
 * 1908-tól a [|Nyugat] munkatársa, mely közölte a verseit. Súlyos anyagi gondokkal küszködött, melynek eredményeként 1909-ben abbahagyta tanulmányait. Visszaköltözött Debrecenbe, s októbertől a Debreceni Független Újság színkritikusa lett.
 * 1911-ben a Debreceni Nagy Újság munkatársa.
 * 1913-ban ismét anyagi nehézségei voltak, Budapestre ment, ahol házitanítói állást vállalt.
 * 1915-1916-ban többször felkereste a tátrai hegyvidéket, tüdőbaját gyógyítani.
 * 1917-től [|Hatvany Lajos] újságának, az Esztendőnek volt segédszerkesztője. Feleségül vette Lichtmann Annát.
 * 1918-ban a Vörösmarty Akadémia titkárává választották.
 * 1920-ban született lánya, Eszter († 2001).
 * 1921-ben az Est munkatársa lett.
 * 1928. november 7-én, mindössze 42 évesen hunyt el Budapesten. Korai halálát tüdőbetegsége okozta. A Farkasréti temetőben helyezték örök nyugalomra. Búcsúztatóján [|Babits Mihály] tartott beszédet.

Költészete [[|szerkesztés]]
A [|Nyugat] értékelése szerint [|Ady Endre] után a második legjelentősebb költő. Ezt az értékelést ma már túlzónak tarthatjuk, és inkább jelentős, de nem meghatározó érvényű költői pályáról beszélhetünk. Ennek oka pedig költői világképének rendkívüli homogenitása, egysíkúsága. Munkásságának [|filozófiai] hátterében [|Schopenhauer] áll, az ember kielégíthetetlen vágyaival, a fölfokozott magányérzettel, a tétovasággal és [|melankóliával]. Mindez [|1918]-ig mint korjelenség, korélmény, némiképp kordivat jelentkezik. [|1919] elején a történelmi események hatására rövid időre a [|nietzschei] életöröm váltja fel, hogy aztán haláláig tartó nagy költői korszakában saját létélménnyé dolgozza át a lemondás és fájdalom schopenhaueri gondolatát. A [|világképnek] megfelelően a meghatározó műfaj az [|elégia]. A hangnem, a hangfekvés pedig a borongásé. Kevés magyar költő karakterizálható olyan jellegzetes szókinccsel, mint Tóth Árpád: bús, lomha, méla, beteg. Stílusára a szecesszióval rokonított [|impresszionizmus] a jellemző; a világ állóképekben való megragadásának igénye. Kedvenc [|stíluseszköze] pedig a [|szinesztézia], mely a világ teljes hangulati és érzéki felfogásának igényéből fakad. Verselése gazdag, tudatos; sajátos versformája a 7/6 vagy 6/7 osztású [|jambikus sorok], a [|nibelungizált alexandrin] vagy kortársi elnevezéssel Tóth Árpád vers. Korai költészetének reprezentatív darabja a //Meddő órán//. Az elégikus dalforma hatásos módon közvetíti a szecesszió emberképének egyik vonását, a [|személyiség] izoláltságát, magára maradottságát. Szembefordult az [|I. világháború] [|emberpusztításával]; erősödött békevágya (//Elégia egy elesett ifjú emlékére//; //Katonasír//, //Óda az ifjú Caesarhoz//); olykor végletesen tragikus mellékhangokat is megütött. A háború élménye ihlette az //Elégia egy rekettyebokorhoz// (1917) című versét, mely [|Petőfi] //Szeptember végén// című költeménye mellett a [|magyar líra] leghíresebb elégiája. „A vers egyetlen alapképre épül. A rekettyevirág olyan, mint egy kis hajó: ebből az apró hasonlatból, ami alig is hasonlat, inkább csak költőkhöz illően szabatos természet megfigyelés, ebből fejlődik az emberiség új özönvizének látomása, az emberhajók katasztrófája, a hajókép millió változata. Tóth Árpád általában mozaikosan szerkeszt; egy-egy kép érvényét ritkán terjeszti túl egy versszakon; ez a vers kivételes az ő költői művében.” ([|Nemes Nagy Ágnes]) A vers homogén képi világát tehát a hajókép adja. Az [|Alkaiosztól] [|Horatiuson] át az európai [|lírai] köztudatba bekerülő [|toposzt] több szinten építi be versébe Tóth Árpád. Az eszmélkedés folyamatát a [|rekettyebokor] hajó alakú virágának látványa indítja el. Innen vált át az ember sorsára, ahol is a [|sajka] a célba érés reménye nélkül formálódó, alakuló, a környezetnek kiszolgáltatott egyéni [|sorsot] jelképezi. A harmadik szint az emberiség szintje, mely a modern [|vízözön], azaz a [|háború] viharában hánykódik. A vers zárlata tudatosan idézi [|Vörösmarty] //Előszó// című versének befejezését. A [|természet] harmóniája, a világ rendje csak egy ember nélküli világban képzelhető el. A [|schilleri] elégiafelfogás kifejezéseit használva az //ideál// a természet örök nyugalma, a //reál// az ember által megbontott harmónia. Verselése nibelungizált alexandrin, melyben a hosszú sorok a gondolatfolyam áradását tükrözik, a [|metszet] a [|meditáció] állandó újrakezdését, a folyamat belső drámaiságát, a [|lírai én] belső vívódását fejezi ki. Tóth Árpád Néha megjelenik a [|klasszikus retorikus] hangvétel (//Invokáció Csokonai Vitéz Mihályhoz//; //Arany János ünnepére//; //Szent nyomorék, riadj!//). Fájdalmas [|nemzetféltése] is megszólal (//Aquincumi kocsmában//, //Fénylő búzaföldek között//). 1919-ben két vers jelzi kedélyállapotának, világlátásának hirtelen változását. A //Március// ősi [|költői toposszal] hirdeti a nietzschei életörömöt és a társadalmi változás reményét. Az „új isten” gondolati hátterében szintén az önmagát meghaladni képes ember nietzschei eszméje áll, ehhez társul a társadalmi megújulás igénye, melyet az [|oroszországi] eseményekhez és forradalomhoz köt. A kiteljesedett költői pálya jellegzetes darabja a //Körúti hajnal 19// (1923). A napszakváltás ősi [|metaforikáját] használva szól a hétköznapi világ szépségéről és csodájáról, a színesedő és hangosodó nagyváros hajnali látványáról. Az ötödik versszak elégikus színezetet ad az életörömöt hirdető versnek; a mindennapok robotja, a valóság elfeledteti velünk a létezés szépségét. Az első négy versszak felfokozott hangulatát a [|szinesztéziák] gazdagsága is érzékelteti. „Tóth Árpád a //Körúti hajnal//ban a múló pillanatok hatását a jelenségek tovatűnő eleven voltában ragadja meg. Harmonikus egységet teremt a külső világ ábrázolása és az ember legbensőségesebb érzéseinek kifejezése között. ábrázolásának középpontjában az ember áll, aki átéli a nagyváros ébredésének élményét. Az utolsó versszakban még nagyobb távlatot kap a költemény. A költői világkép fejeződik ki benne. Kora jelenét tagadja meg, a józan robot világát, amely vakká teszi az embert és amelyben csak pillanatokra villan fel egy teljesebb, emberhez méltóbb és szebb élet hajnali ragyogása.” ([|Vargha Kálmán]) Az //Esti sugárkoszorú// (1923) a Nyugat első nemzedéke által újra népszerűvé tett hitvesi költészet szép példája. A [|panteisztikus] látomás és az érzés egyszerűsége közti ellentét adja a vers feszültségét. „Ez a nagy líra: földről emelve, égre villantva, földre zuhanva, perc és örökkévalóság között kimondani a legtöbbet, amit ember embernek mondhat, a legegyszerűbbet, amit férfiember asszonyembernek mondhat: jó élni, mert szeretlek. Ezt zengik ki a nyolcsoros, telt, nagy strófák, ez zeng a zárt verslejtésben, ezt csendítik meg a telt, dús rímek.” ([|Bóka László]) A //Lélektől lélekig// (1923) klasszikus meditációs helyzetből kiindulva szól az emberek közötti elidegenedésről, izoláltságról, kommunikációképtelenségről. A //Jó éjszakát!// (1924) című versben a költőnek a költészettel kapcsolatos kötelező kérdését teszi fel Tóth Árpád: van-e haszna, értelme a lírának, a művészetnek? A haszonelvű világ tülekedésében megítélhető és elfogadható-e „a lélek balga fényűzése”? A költői kérdésre nem a jelen, hanem a jövő adja meg a választ. A vers [|paradoxona], hogy versben szól a költői tevékenység kétséges voltáról. Az [|1920-as évek] lírai termésének jellegzetes vonása, hogy régies, nemzeti-népi hangszínű sorokban fogalmazta meg panaszát, távolról a kései Ady-archaizálásait követve (//Ifjonti jók múlásán//, //Hívogató//, //Elég volt a vágta//, //Széthullt légiókkal//). Máskor egyéni változatokban a romantika látványos helyzetteremtéseit is felújította (Tetemrehívás, Őszi vihar). Alkalmilag a [|szentimentalizmus] hangjától sem idegenkedett (//A Palace-ban//). Néha megszólaltatta a századvégi [|életképlíra] hangját is, enyhe módosítással (//Rozskenyér//, //Bazsalikom//). Kései költészetében néhol a korabeli [|expresszionizmus] zaklatottságától is tanult (//Rádió//). „Tóth Árpád az élet és halál lényegének megértése közben, már pályája utolsó szakaszában, találkozik [|Istennel]. Elsősorban filozofikus érdeklődéssel és kevésbé [|vallásos] lélekkel fordul hozzá. De az //Isten törött csellója, hallgatok// című költeményben mint Isten teremtménye kíván jelen lenni, megszólalni. És kell, hogy Isten szeresse őt, mert csak a kiválasztottak sorsa lehet szenvedés. Belejátszik ebbe a felfogásba a még a [|kálvinista] neveltetés [|predesztinációs] elve is, de erről igazán csak később lehetne szó, az //Isten oltó kése// című darabnál. Mégis a két lírai megnyilatkozás tartalmát, életérzését, célját tekintve azonos.” ([|Borbély Sándor]) Műfordító munkássága kiemelkedő; [|Babits Mihály] szerint a legszebb magyar vers [|Shelley] //Óda a nyugati szélhez// című költeménye Tóth Árpád fordításában. Nemzedéktársai, a „szép hűtlenek” ([|Rába György] szavával) közül ő nagyobb mértékben törekedett igazodásra az eredetihez. Babits Mihállyal és [|Szabó Lőrinccel] megalkották a magyar [|Baudelaire]-kötetet, //A romlás virágait// (1923). [|Milton]-, [|Keats]-, Shelley-fordításai is értékesek. Átültette [|Oscar Wilde] művét, //A readingi fegyház balladáját// és [|Lenaunak] //Az albigensek//hez írt utóhangját. [|Rilke] //Archaikus Apolló-torzó// című [|szonettjét] a magyar olvasó általában az ő fordításában ismeri. Méltán népszerű egy-egy [|Poe]- és [|Goethe]-tolmácsolása is. [|Regényeket] és [|drámákat] is fordított ([|Flaubert], [|Maupassant], [|Csehov]). [|Novelláinál] értékesebb kritikusi és publicisztikai tevékenysége. A Nyugat emlékszámmal adózott az elhunyt Tóth Árpád emlékének. Babits Mihály így idézte meg emlékét: „Mit lehet sokat beszélni ilyen egységes, zárt és gáncstalan költőről, hacsak nem a [|filológia] szólhatna róla sokat, föltárva művészetének részlettitkait; de hát ki törődne ma egy elvont művész titkaival? Ő érezte a csöndet maga körül, s küzdelem nélkül mondott le a dicsőségről, mint annyi minden másról. Verseskönyvei ritkásan jelentek meg: halk és gyengéd hangja szinte elveszni látszott az erőt és termékenységet harsonázó újabb hangok között. Ki törődött a tökéletességgel? Életében talán én voltam az első és egyetlen, aki egyszer a nyilvánosság előtt, kinyomtatott cikkben, nagy költőnek neveztem őt. Szomorú szerénységgel reagált erre: úgy érezte, nem fontos már nagy költőnek lenni. Amit csinált, magának csinálta, s kissé gúnyos önvigasztalással, a távoli szellemibb századoknak.” Halála tizenötödik évfordulóján írta Szabó Lőrinc: „Tóth Árpádnak éreznie kellett, hogy neki is grófi vagy hercegi rangja van a magyar lírában, és hogy amit csinált, az romolhatatlanabb és kikezdhetetlenebb, mint sok más ünnepi alkotás.” 

Verseskötetei [[|szerkesztés]]

 * Hajnali szerenád (1913)
 * Lomha gályán (1917)
 * Az öröm illan (1922)
 * Örök virágok (műfordítások, 1923)
 * Lélektől lélekig (1928)

Emlékezete [[|szerkesztés]]
Tóth Árpád emlékpad (Alsógöd, MÁV állomás, [|Városvédők Egyesülete] [|[1]])

Forrás, szakirodalom [[|szerkesztés]]

 * dr. Mohácsy Károly: Irodalom a középiskolák III. osztálya számára 334-342.old. (Korona Kiadó, Budapest 1992.)