AS_Anatomie

=Anatomie= toc

Anatomia reprezinta o ramura a biologiei morfologice care studiaza forma si structura organismelor, precum si ale partilor lor componente. Termenul are o conotatie medicala, desi metodele anatomiei sunt aplicabile pentru orice organism pluricelular (inclusiv animale, plante, unele ciuperci). Studiul anatomiei este strans legat de cel legat al fiziologiei, iar cu timpul din anatomie s-au desprins discipline cmplementare, precum histologia (ramura a biologiei care studiaza formarea, evolutia si compozitia tesuturilor organice), embriologia (parte a biologiei care se ocupa cu studiul embrionului in toate fazele dezvoltarii lui, de la formarea celulei-ou pana la ecloziune sau nastere), biologia celulara (stiinta care studiaza materia vie sub toate aspectele ei).

Anatomia poate fi clasificata astfel 1. dupa obiectul studiului: anatomia vegetala, animala sau umana; 2. dupa modul de aborbare al obiectului de studiu: aceasta clasificare aplicandu-se de obicei anatomiei animale si celei umane. Metodele de studiu ala anatomiei constau mai ales in observatie, care poate fi: - macroscopica - microscopica
 * anatomia topografica: studiaza pozitiile diferitelor elementele antomice precum si raporturile dintre acestea
 * anatomia descriptiva sau generala: studiaza tesuturile si organele tinand seama si de proprietatile lor fiziologice si urmareste organizarea acestora in aparate si sisteme.
 * anatomia functionala: studiaza relatiile de cauzalitate si dependenta dintre forma, pozitia si functia diferitelor elemente anatomice.
 * anatomia patologica: studiaza modificarile de ordin macroscopic si microscopic intervenite la nivelul organelor si tesuturilor ca urmare a unei stari patologice, sau pe cele care cauzeaza diferite stari patologice.
 * anatomia clinica: se ocupa cu integrarea cunostintelor de anatomie in paractica medicala.
 * anatomia comparata: studiaza comparativ alcatuirea acelorasi elemente la diferite specii, cautand sa integreze diferentele si similitudinile in cadrul proceselor de evolutie, adaptare, speciatie.
 * anatomia artistica: studiaza din punct de vedere estetic relatiile dintre dimensiunile, reliefurile si proportiile corpului uman cu scopul teoretizarii si intelegerii frumusetii.
 * pe viu, cu ochiul liber, prin palpare, percutie sau prin intermediul diferitelor tehnici de imagistica;
 * pe cadavru, cu ajutorul disectiei (procedeu cel mai folosit si cel mai util)
 * observarea si descrierea structurilor cu ajutorul microscoapelor sau al altor tehnici.

Anatomia omului este stiinta care studiaza forma, structura si modificarile morfologice ale organismului uman pe parcursul etapelor ontogenezei pre- si postnatale, in stransa corelatie cu functia si intr-o viziune integrativa, unitara cu mediul ambiant.

**Simturile Omului**
**Pielea** este cel mai mare organ al nostru. Pielea intinsa a unui om adult acopera o suprafata de circa 2 metri patrati si are o greutate de aproape 3 kg. Grosimea pielii variaza intre 0,5-5 mm.Cele doua straturi ale pielii sunt epiderma si derma. In aceste straturi se gasesc glandele producatoare de sudoare, foliculii pilosi, din care se dezvolta parul, terminatiunile nervoase ale simtului tactil, precum si celulele datorita carora pielea se bronzeaza. Stratul cornos al epidermei este format din 20-30 de randuri de celule moarte. Sub epiderma se gasesc celule pigmentare, melanocitele, care produc pigmentii numiti melanina. In derma se gasesc numeroase vase sangvine. Elasticitatea pielii este determinata de fibrele proteice din derma, numite elastina.

Prin intermediul ochilor primim cele mai multe informatii despre lumea exterioara. Portiunea intunecata din centrul ochiului, pupila regleaza cantitatea de lumina primita. Prin intermediul nervului optic ochiul are legatura cu creierul. Creierul transforma imaginea vazuta din pozitie intoarsa in pozitie dreapta.In fata, in mijloc exista un strat transparent, putin proeminent, corneea. Aceasta este legata de stratul care formeaza albul ochiului si acopera de jur imprejur globul ocular - sclerotica. Sub cornee se afla irisul, acesta da culoare ochiului. Irisul este de fapt un disc musculos, cu o gaura in centru: pupila. Lumina patrunde in interiorul ochiului prin pupila. Imediat dupa iris urmeaza cristalinul, cel de-al doilea mediu de refractie, care insa este mobil si elastic. Spatiul de dupa cristalin, camera posterioara, este umpluta de o substanta gelatinoasa - umoare vitroasa. Retina contine aproximativ 130 milioane de celule fotosensibile, conuri si bastonase.
 * Ochii**

__Corneea__ Cand o raza de lumina ajunge la ochi, prima structura pe care o intalnesti este o fereastra rotunda numita cornee, care este prima din cele doua lentile ale ochiului. Corneea reprezinta o lentila puternica cu focar fix. Puterea optica a corneei este de aproximativa doua treimi dn puterea totala de refractie a ochiului. Corneea are doar o jumatate de mm grosime la centru si un mm la jonctiunea cu sclerotica (albul ochiului). Corneea este alcatuita din cinci straturi. La exterior, este un epiteliu format din cinci straturi celulare, fiind echivalentul pielii. Dedesubt exista un strat elastic numit stratul Bowmann. Urmeaza apoi stroma formata din colagen. Dupa stroma urmeaza o membrana elastica denumita Descemet. Apoi o pelicula de lacrimi acopera stratul epitelial. Lacrimile protejeaza corneea impotriva microorganismelor bacteriene, poluarii sau prafului.Dupa ce trece prin cornee, raza luminoasa intra in camera anterioara a ochiului. Aceasta este plina cu un lichid apos, umoare apoasa, care este constant drenat si inlocuit.

__Uvea__ Reprezinta tunica medie a ochiului, alcatuita din trei structuri distincte: coroida, corpul ciliar si irisul.Coroida este o foita membranoasa subtire intre sclerotica ce o protejeaza la exterior si retina. Corpul ciliar este o portiune cutata a uveei, situata in partea anterioara a ochiului. Rolul ei este de a modifica forma cristalinului prin intermediul contractiei muschilor ciliari, permitandu-ne focalizarea vederii pe obiecte situate la distanta mica si, de asemenea, de a produce umoarea apoasa, lichidul care circula in camera anterioara, intre cristalin si suprafata interna a corneei.Atasata de corpul ciliar se afla a treia regiune, numita iris, care formeaza peretele posterior al camerei anterioare. Aceasta este structura al carui pigment da culoare ochilor si care controleaza cantitatea de lumina care ajunge la retina.

__Nervul optic__ Fiecare celula fotosensibila din retina se conecteaza prin intermediul fibrelor nervoase cu creierul, unde are loc sinteza informatiilor despre aspect, culori si forme. Toate aceste fibre nervoase se unesc la polul posterior al ochiului pentru a forma nervul optic. Acesta pleaca de la globul ocular printr-un canal osos al craniului si patrunde in cavitatea craniana imediat sub creier, in regiunea glandei hipofize; aici se uneste cu nervul optic centralateral.

Nervul optic nu este altceva decat un fascicul de fibre nervoase ce transporta impulsuri nervoase detaliate prin fibre fine, fiecare din acestea fiind izolate de cealalta prin teaca de mielina. In centrul nervului exista o artera ce il insoteste pe toata lungimea. Aceasta se numeste artera centrala a retinei.

Gustul si mirosul sunt simturi bazate pe stimulari chimice, substantele chimice din mediul inconjurator produc senzatiile de gust si miros. Simtim mai multe mirosuri decat numarul sunetelor auzite. Terminatiile nervoase care receptioneaza stimulii olfactivi se afla intr-o zona mica in regiunea superioara a cavitatii nazale. Aceasta arie cuprinde tunica mucoasa olfactorie, contine filetele nervului olfactiv si milioane de celule olfactive. Conform observatiilor facute de cercetatori exista sase mirosuri primare: mirosul dulce, mirosul de fructe, mirosul putrefactiei, mirosul condimentelor, mirosul de ars si mirosul vopselei; si patru gusturi de baza: dulce, sarat, acid si amar.
 * Gura si nasul**


 * Urechea** este impartita in trei parti: urechea externa, medie si interna. Partea vizibila a urechii - pavilionul - capteaza undele sonore din aer si le transmite prin canalul auditiv spre urechea interioara. Urechea medie este o mica cavitate "sapata" in oasele craniului. Este delimitata spre exterior de membrana timpanica si printr-un conduct subtire, numit trompa lui Eustache, comunica si cu cavitatea nazala. In cavitatea urechii medii se gasesc trei oscioare - oscioarele auditive: ciocanasul, nicovala si scarita. In urechea interna (melcul), vibratiile se transforma in impulsuri electrice care sunt transmise la creier, avand rol si in mentinerea echilibrului. Legatura dintre urechea interna si creier este realizata prin intermediul nervului auditiv. Melcul este strabatut de trei canale umplute cu lichid.

**Analizatorul acustico-vestibular**
Analizatorul acustico-vestibular cuprinde doua aparate receptoare: aparatul acustic pentru auz si aparatul vestibular sau al echilibrului - pentru pozitia spatiala a corpului in repaus si in miscare. Fiecare din aceste aparate prezinta un nerv special pentru conducerea excitatiilor: nervul cohlear pentru analizatorul auditiv si nervul vestibular pentru analizatorul echilibrului. Receptorii ambilor analizatori se afla in urechea interna, iar caile de conducere sunt ramuri ale aceluiasi nerv cranian VIII. Urechea este constituita din urmatoarele componente: urechea externa, urechea medie sau mijlocie si urechea interna.


 * a) Urechea externa** este formata din pavilionul urechii si conductul auditiv extern. Pavilionul urechii prezinta un schelet fibrocartilaginos ale carui ridicaturi si depresiuni servesc la captarea si dirijarea undelor sonore spre conductul auditiv extern si la determinarea directiei din care vin.Conductul auditiv extern continua pavilionul pana la membrana timpanica. Tegumentul conductului auditiv extern este prevazut cu peri si glande sebacee modificate (glande ceruminoase), care secreta cerumenul, cu rol de a proteja membrana timpanica de patrunderea corpilor straini.


 * b) Urechea medie** este situata intr-o cavitate a osului temporal. Spre partea exterioara prezinta membrana timpanica, iar spre partea interna prezinta fereastra ovala si fereastra rotunda, ambele acoperite cu membrane. intre membrana timpanica si membrana ferestrei ovale se afla un lant de trei oscioare: ciocanul, nicovala si scarita. Urechea medie comunica cu faringele prin trompa lui Eustachio.

sau cohleea osoasa. Labirintul membranos este constituit din utricula si sacula (vezicule situate in vestibulul osos), canalele semicirculare membranoase (situate in canalele semicirculare osoase) si melcul membranos sau canalul cohlear (in cohleea osoasa). in interiorul labirintului membranos se afla endolimfa. intre labirintului osos si cel membranos se afla un lichid numit perilimfa, lichid cu compozitie chimica asemanatoare lichidului cefalorahidian. La baza canalelor semicirculare (in ampulele acustice), in utricula si sacula se afla receptorii analizatorului vestibular. in canalul cohlear se afla receptorul analizatorului acustic (organul Corti).
 * c) Urechea interna** este formata din labirintul osos, sapat in osul temporal, in interiorul caruia se afla labirintul membranos. Labirintul osos cuprinde: vestibulul osos, canale semicirculare osoase si melcul osos

a) Segmentul receptor** Cohleea osoasa este un canal spiral rasucit de doua ori si jumatate in jurul unui ax, numita columela. Din columela se desprinde spre canalul spiral lama spirala osoasa, care se rasuceste in jurul columelei pe toata lungimea canalului spiral. Lama spirala osoasa si membrana bazilara, care o continua, impart canalul spiral in doua rampe: vestibulara (care comunica cu vestibulul) si timpanica (ce comunica cu fereastra rotunda). Cele doua rampe comunica intre ele prin helicotrema, orificiul situat la nivelul cupolei melcului. Melcul membranos, canalul cohlear, are peretele inferior constituit din lama spirala si membrana bazilara, iar peretele superior de membrana Reissner ).
 * A. Analizatorul acustic

Organul Corti in canalul cohlear se afla organul Corti, receptor auditiv. Epiteliul senzorial din structura sa se afla situat pe membrana bazilara. Celulele senzoriale ciliate aflate in constitutia epiteliuluisenzorial sunt dispuse de o parte si de alta a tunelului Corti, median pe un singur rand, lateral pe doua-patru randuri. Ele sunt insotite de celule de sustinere. Cilii celulelor senzoriale, dupa ce strabat membrana reticulata, sunt acoperiti de membrana tectoria. Baza celulelor senzoriale este conectata cu dendrite ale neuronilor din ganglionul spiral Corti.


 * b) Segmentul de conducere** are primul neuron in ganglionul spiral Corti din columela. Axonii acestuia formeaza ramura cohleara a nervului cranian VIII (vestibulocohlear). Deutoneuronii caii se afla in nucleii cohleari din bulb. Axonii acestor neuroni se incruciseaza partial formand doua fascicule ascendente, lemniscuri laterale, cu fibre provenite de la organele lui Corti, atat de la cel din partea stanga, cat si de la cel din dreapta. Axonii deutoneuronilor fac sinapsa cu cel de-al treilea neuron in corpii geniculafi mediali din metatalamus. Din lemniscurile laterale se desprind colaterale la coliculii cvadrigemeni inferiori, in nucleul facialului, care inerveaza muschii scaritei, la nucleul oculomotorului, la substanta reticulata si la cerebel.


 * c) Segmentul central** este localizat in girusul temporal superior, unde are loc analiza excitatiilor si realizarea senzatiei de auz. Fiecare organ Corti proiecteaza bilateral. Proiectia corticala a diferitelor zone ale organului Corti se face distinct

Excitantul fiziologic al analizatorului acustic este sunetul. Analizatorul acustic capteaza, receptioneaza undele sonore si creeaza senzatia auditiva. Urechea umana percepe sunete intre 16-20.000 de vibratii/secunda. Undele sonore sunt captate de pavilion, concentrate in conductul auditiv extern si conduse spre membrana timpanica, a carei vibratie o determina. Sistemul de oscioare din urechea medie preia aceste vibratii, le amplifica daca sunt slabe sau le atenueaza daca sunt prea puternice si le transmite membranei ferestrei ovale.
 * Functia** analizatorului acustic

Miscarile acesteia determina deplasarea oscilatorie a perilimfei prin rampa vestibulara, helicotrema, apoi prin rampa timpanica pana la fereastra rotunda care asigura mentinerea constanta a presiunii perilimfei. Oscilatiile perilimfei determina oscilatii ale membranei bazilare pe care se afla organul Corti si ale endolimfei, marind sau micsorand distanta dintre celulele receptoare si membrana tectoria (variatii de contact). Astfel, in urma presiunii exercitate de membrana tectoria asupra cililor si a deplasarii organului Corti fata de acesta, se realizeaza stimularea cililor celulelor receptoare.

In urma stimularii apar potentialele microfonice de receptor, care sunt preluate si transmise prin fibrele caii de conducere. La frecvente inalte, vibreaza membrana bazilara de la baza melcului membranos, iar la frecvente joase vibreaza membrana bazilara de la varful melcului. Amplitudinea vibratiei este direct proportionala cu intensitatea stimulului. Acuitatea auditiva maxima este intre 1.000-4.000 Hz.

Pragul auditiv masurat in decibeli este 0. Urechea umana perecepe sunete intre 0-140 dB. Peste aceasta valoare a intensitatii sonore este afectat organul Corti. Surditatea poate fi datorata unor deficiente de transmisie, de receptie sau ambelor cauze. Ea poate fi totala, partiala, unilaterala sau bilaterala.


 * B) Analizatorul vestibular**
 * a) Segmentul receptor** este situat in utricula, sacula si in dilatatiile canalelor semicirculare (ampule). Canalele semicirculare membranoase sunt dispuse in trei planuri ale spatiului, la 45° unul fata de celelalte si se deschid in utricula. Deschiderile sunt in numar de cinci, deoarece doua dintre canalele semicirculare se unesc. Fiecare canal are la unul dintre capete o dilatare, numita ampula. in cele trei ampule se afla crestele ampulare. Crestele ampulare sunt constituite din celule receptoare ciliate si celule de sustinere. Cilii celulelor receptoare sunt inglobati intr-o masa gelatinoasa, numita cupula.

Maculele din utricula si sacula au acelasi tip de epiteliu senzorial, alcatuit din celule receptoare ciliate si celule de sustinere. in masa gelatinoasa care acopera cilii se afla granule calcaroase, numite otolite. Maculele constituie aparatul otolitic. Crestele ampulare si maculele sunt receptorii analizatorului vestibular. Crestele ampulare deservesc echilibrul dinamic, iar maculele deservesc echilibrul static si acceleratia liniara. Celulele receptoare ale ambelor formatiuni sunt conectate cu dendrite ale neuronilor din ganglionii Scarpa.


 * b) Segmentul de conducere** al analizatorului vestibular are proteneuronii in ganglionii Scarpa. Axonii neuronilor din ganglionii Scarpa formeaza ramura vestibulara a nervului vestibulocohlear (VIII) si fac sinapsa cu deutoneuronii in nucleii vestibulari in cai directe si colaterale. Calea directa constituie fasciculul principal al sensibilitatii. Al treilea neuron al caii se afla in talamus, iar axonii acestuia se proiecteaza in cortex.

Caile colaterale sunt: fasciculul vestibulospinal, spre maduva, calea motorie extrapiramidala, fasciculul vestibulocerebelos, prin arhicerebel spre nucleul rosu si formatiunea reticulata, fasciculul vestibulonuclear, spre nucleii nervilor cranieni III, IV, VI.


 * c) Segmentul central** nu este bine precizat. Diferiti autori il plaseaza in girusul temporal superior sau in girusul parietal ascendent.

Mentinerea echilibrului organismului este asigurata prin modificari ale tonusului muscular, care determina pastrarea proiectiei centrului de greutate al corpului in poligonul de sprijin. Actiunea unei forte, care determina deplasarea centrului de greutate, produce modificari reflexe ale tonusului muscular. Crestele ampulare sunt receptori stimulati de accelerarea sau incetinirea miscarilor de rotatie a capului si a corpului. Rotirea capului determina deplasarea endolimfei din canalul semicircular aflat in planul miscarii. Endolimfa, in deplasare in directie contrara directiei de miscare, antreneaza cupula, care stimuleaza cilii celulelor receptoare. Acestea descarca permanent impulsuri.
 * Functia** analizatorului vestibular

La inceputul miscarilor orizontale, verticale sau de rotatie, frecventa acestora creste. Pe baza acestor impulsuri ajunse in trunchiul cerebral, se desfasoara reflexele labirintice de acceleratie, care determina contractii ale muschilor cefei, ochilor, corpului si membrelor, numite reflexe de echilibru sau statokinetice. In cazul maculelor, gravitatia face ca otolitii sa exercite permanent presiune asupra cililor. in functie de pozitia capului se modifica si modul de actiune a otolitilor asupra cililor, generand presiune sau tensiune.

Acesta este punctul de pornire a reflexelor de pozitie sau statice, in functie de pozitia capului sau de acceleratia miscarii liniare. Modificarile pozitiei capului influenteaza pozitia corpului (postura). Reflexele care determina postura se numesc reflexe statice sau posturale. impreuna cu analizatorul vestibular, in reactiile de redresare posturala, mai sunt implicati analizatorii cutanat, kinestezic si vizual, cerebelul si nuclei ai nervilor cranieni III, IV, VI.

**Analizatorul cutanat**

 * Analizatorul cutanat**
 * a) Segmentul periferic** este reprezentat de receptorii tactili, termici si durerosi aflati in diferite straturi ale pielii. Pielea sau tegumentul este organul conjunctivo-epitelial care acopera intreaga suprafata a corpului si se continua cu mucoasele de la nivelul orificiilor. Ea este alcatuita din trei straturi suprapuse, avand structuri diferite: epidermul, dermul si hipodermul.

Epidermul - este un epiteliu pluristratificat, cheratinizat, care se regenereaza permanent. incepand de la membrana bazala, se succed in ordine urmatoarele straturi: stratul bazai (generator), stratul celulelor poliedrice, stratul granular, stratul lucid, stratul cornos. Dermul este o patura conjunctiva densa. La contactul cu epidermul prezinta numeroase ridicaturi conice numite papile dermice. Aceste papile pe suprafata degetelor si a palmei, ca si in talpa piciorului se asaza in randuri paralele, formand crestele papiloase a caror intiparire da amprentele, cu importanta mare in medicina judiciara.

Stratul profund, dermul propriu-zis sau corionul, este cel mai rezistent datorita fibrelor de colagen, reticulina si elastice prezente aici. Hipodermul este tesut subcutanat in care abunda celulele conjunctive ce au acumulat grasime. Stratul adipos are dezvoltare variabila, in raport cu starea de nutritie si varsta. Vascularizatia, constituita din vase sangvine si limfatice, este mai densa in stratul papilar al dermului si in portiunea subdermica. in piele se afla productiile acesteia: anexele cornoase, glandele si receptorii.

• perii - de natura epidermica, care prezinta o parte libera numita tulpina si alta infipta oblic numita radacina. La baza radacinii se gaseste o portiune ingrosata numita bulb, in care patrund tesutul conjunctiv, vase sanguine si fibre nervoase ce alcatuiesc papila. Bulbul impreuna cu papila si tecile de invelis formeaza foliculul parului. De radacina firelor de par se prind muschii erectori formati din fibre netede, prin a caror contractie se produce ridicarea parului; • unghiile sunt niste lame alcatuite din celule cheratinizate, formate dintr-o parte vizibila - corpul unghiei si o parte ascunsa in piele - radacina. Portiunea mai albicioasa de la baza corpului se numeste lunula.
 * Anexele cornoase** sunt:

• sudoripare - sunt inegal raspandite in piele si au aspect tubular. Tubul glandei se deschide la exterior printr-un por, situat pe creasta papilara. Capatul profund situat in hipoderm se incolaceste, formand glomerulul glandei. Din capilarele sangvine ce inconjoara glomerulul, extrag apa si substantele nefolositoare care formeaza sudoarea; • sebacee - sunt anexate radacinii parului si sunt de tip acinos. Secreta un produs gras numit sebum, care lubrifica pielea si parul; • mamare - sunt glande sebacee modificare si evolutia lor este legata de dezvoltarea si functia organelor genitale.
 * Glandele tegumentare** sunt:

Excitatiile receptionare de toti acesti receptori ajung prin intermediul radacinilor dorsale ale nervilor spinali la ganglionul spinal si de acolo urmeaza caile ascendente (spinotalamice anterioare si laterale) spre etajele nervoase superioare pana in talamus si apoi in segmentul central (scoarta cerebrala), cai descrise la maduva spinarii (caile sensibilitatii exteroceptive).
 * b) Segmentul de conducere**


 * c) Segmentul central** in care excitatia este transformata in senzatie constienta este localizat in girusul postcentral din lobul parietal. Functiile pielii sunt: functia de protectie impotriva agentilor externi; functia de excretie indeplinita de glandele sudoripare; functia de termoreglare prin vasodilatatie, vasoconstrictie periferica si secretie sudorala; functia de depozitare a lipidelor; functia de organ de simt, datorita receptorilor pe care ii contine.

**Analizatorul gustativ**

 * a) Segmentul periferic** se gaseste in epiteliul mucoasei linguale. in grosimea acesteia se gasesc formatiuni denumite papile gustative, care dupa forma si asezare sunt:
 * papile caliciforme, asezate la baza limbii, alcatuind un V cu deschiderea catre varful limbii. Au forma unei cupe din fundul careia se ridica o proeminenta conica, inconjurata de un sant circular (circumvalate);
 * papile fungiforme, raspandite pe varful si marginile limbii. Ele au forma unor cute asemanatoare foilor unei carti.
 * papile filiforme, raspandite pe toata intinderea mucoasei linguale. Ele au infatisarea unor ridicaturi cilindrice din varful carora pleaca manunchiuri de prelungiri.

Primele trei feluri de papile poarta pe ele muguri gustativi, de o forma ovoida, cu polul bazai asezat pe membrana bazala a epiteliului lingual, iar la polul apical prezinta un pol gustativ. intr-un mugur gustativ exista 5-20 de celule senzoriale, care la polul apical prezinta cili, iar la polul bazai este inconjurat de o ramificatie nervoasa a nervilor cranieni VII, IX, X.


 * b) Segmentul de conducere** este reprezentat de fibrele nervoase care intra in alcatuirea nervilor facial (VII), glosofaringian (IX) si vag (X).


 * c) Segmentul central** este reprezentat de aria gustativa, situata la baza girusului parietal ascendent (postcentral), unde se integreaza sensibilitatea gustativa cu sensibilitatea tactila, termica si dureroasa a limbii, transmisa prin fibrele trigemenului (V).

Analizatorul gustativ contribuie la aprecierea calitatii alimentelor, prevenind patrunderea in organism a unor alimente alterate si la declansarea secretiilor salivare si gastrice. Se deosebesc patru tipuri fundamentale de senzatii gustative: acru, sarat, dulce si amar. Receptorii gustativi sunt stimulati prin contact direct cu substantele sapide solubile.
 * Functia** analizatorului gustativ

Pragule excitabilitate este diferit pentru fiecare substanta. Cea mai mare sensibilitate se manifesta pentru substantele amare, care au prag de excitabilitate scazut. Intensitatea senzatiei gustative depinde de concentratia substantei dizolvate, de numarul receptorilor excitati si de temperatura solutiei.

**Analizatorul kinestezic**

 * a) Segmentul periferic** este constituit din proprioceptori situati in muschi, tendoane, aponevroze, capsule articulare, periost si pericondru.

Dintre proprioceptori citam: • fusurile neuromusculare, care receptioneaza starea de tensiune pasiva a fibrelor musculare; • corpusculii lui Golgi sunt receptori fusiformi situati la unirea muschiului cu tendonul, care sunt stimulati de cresterea tensiunii in tendoane, determinand contractia musculara. Corpusculii Vater-Pacini sunt receptori pentru presiune care se gasesc in tendoane, capsule articulare, fascii musculare, ligamente, periost, pericondru.


 * b) Segmentul de conducere** - este calea radacinilor posterioare ale nervilor spinali, apoi a fasciculelor Goli si Burdach, iar din nucleii acestora din bulb pornesc fibre spre talamus si de acolo in scoarta cerebrala (calea proprioceptiva constienta). Mai exista o cale care ajunge direct in cerebel, si anume: calea fasciculelor spinocerebeloase (direct si incrucisat) sau calea sensibilitatii proprioceptive constiente si inconstiente.


 * c) Segmentul central** este localizat in zona senzitiva din lobul parietal, in girusul postcentral.


 * Functiile** analizatorului kinestezic sunt reprezentate prin trei mecanisme: fusale - de intinderea muschilor sau de contractia extremitatilor intrafusale, care sunt urmate de intinderea portiunii centrale a fusului; articulare - care controleaza unghiurile segmentelor din articulatii actionand in concordanta cu celelalte mecanisme reglatoare; tendinoase - care controleaza tensiunea muschiului prin actiuni analoge mecanismelor fusale.

**Analizatorul olfactiv**
celulele de sustinere si patrund in mucusul secretat de celulele glandulare ale mucoasei.
 * a) Sistemul periferic** se gaseste in portiunea din mucoasa nazala ce se afla in dreptul lamei ciuruite a osului etmoid. Se numeste mucoasa olfactiva si reprezinta un epiteliu simplu format din celule cilindrice, de sustinere printre care se gasesc celulele receptoare olfactive care sunt niste neuroni bipolari senzitivi. Dendritele acestora prezinta butoni olfactivi de la care pleaca sase-opt cili olfactivi receptori, care depasesc

Axonii neuronilor olfactivi, care constituie protoneuronul caii olfactive, strabat in manunchiuri lama ciuruita a etmoidului si patrund in cutia craniana, formand nervii olfactivi cu traseu pana in bulbii olfactivi. in bulbii olfactivi ei fac sinapsa cu celulele mitrale (neuroni multipolari), care reprezinta deutoneuronii caii olfactive. Axonii acestora formeaza fracturile olfactive care ajung in scoarta cerebrala.
 * b) Sistemul de conducere**


 * c) Segmentul central** este reprezentat de paleocortexul olfactiv, aria de proiectie primara a aferentelor olfactive.

Analizatorul olfactiv are rol in aprecierea calitatii aerului, prevenind patrunderea in organism pe calea aerului a unor substante nocive. Stimulii periferici sunt reprezentanti de substantele volatile, care ajung la receptori odata cu aerul inspirat. Intensitatea senzatiei olfactive este proportionala cu concentratia substantei odorante in aer si depinde de urmatorii factori: gradul de solubilitate a particulelor in lichidul care acopera mucoasa, umiditatea mucoasei, varsta si starea fiziologica a organismului.
 * Functiile** analizatorului olfactiv

**Analizatorul vizual**
Al doilea strat cuprinde celule fotosensibile cu conuri si bastonase in numar de aproximativ 137 milioane/retina. Celulele cu conuri, in numar de aproximativ 7 milioane/retina, predomina in pata galbena (maculalutea) si constituie in exclusivitate fovea centralis, zona retinei cu acuitate vizuala maxima. Pigmentul fotosensibil al celulelor cu conuri este iodopsina.
 * a) Segmentul periferic** al analizatorului vizual este localizat pe retina, gazduita de globul ocular care impreuna cu organele sale anexe formeaza ochiul situat in cavitatea orbitala. Globul ocular este constituit din doua componente: invelisul (tunicile) si aparatul optic. invelisurile globului ocular
 * tunica fibroasa sau sclerotica este o formatiune conjunctiva, alba la exterior, formata dintr-o impletitura de fibre colagene dispuse radiar si circular, cu rol de protectie. Prezinta anterior corneea transparenta, iar posterior este strabatuta de nervul optic;
 * tunica vasculara sau coroida este bogat pigmentata si vascularizata. Are functii trofice si confera interiorului globului ocular calitatea de camera obscura. Nu adera la retina. Din coroida se constituie irisul si corpul ciliar, muschii netezi cu fibre oculare si radiare, care reprezinta musculatura intrinseca a globului ocular;
 * tunica nervoasa sau retina are origine ectodermica si este formata din zece straturi celulare cu dispunere inversata. Stratul profund este format din celule pigmentare care au functii de protectie si metabolice, asigurand sinteza pigmentilor fotosensibili

Celulele cu conuri au rol important in vederea diurna (fotopica), in perceperea culorilor si a formelor.Celulele cu bastonase, in numar de aproximativ 130 milioane/retina, sunt mai numeroase la periferia retinei, mai putine in pata galbena si lipsesc din fovea centralis. Pigmentul fotosensibil al acestora esterodopsina. Celulele cu bastonase asigura vederea la lumina slaba, vederea nocturna. La nivelul stratului neuronilor bipolari si al stratului neuronilor multipolari din retina se manifesta procesul de convergenta.

Astfel, mai multe celule fotoreceptoare converg la un neuron bipolar si mai multi neuroni bipolari converg la un neuron multipolar. La nivelul foveei centralis, unde se afla exclusiv celule cu conuri, nu se manifesta convergenta. Un neuron multipolar, impreuna cu neuronii bipolari, care converg la acesta, si cu celulele fotoreceptoare, care converg la neuronul bipolar, formeaza o unitate functionala. Acuitatea vizuala depinde de structura unitatilor functionale asupra carora actioneaza lumina. 2. Organele anexe ale globului ocular pot fi impartite in: organe de miscare si organe de protectie. Organele de miscare sunt reprezentate prin muschii externi ai globului ocular. Ei se prind cu un capat pe sclerotica, iar cu celalalt capat de un inel fibros de pe fundul orbitei.


 * Organele de protectie** sunt:
 * sprancenele opresc sudoarea sa se scurga in ochi;
 * pleoapele sunt doua pliuri tegumentare. in grosimea lor se afla o membrana rigida, iar pe margine prezinta niste peri (genele) ce retin particulele de praf;
 * conjunctiva este o membrana subtire si lucioasa, care captuseste fata interna a pleoapelor si fata anterioara a globului ocular pana la periferia corneei, de unde se continua cu epiteliul anterior al acesteia;
 * aparatul lacrimal este format din glanda lacrimala (tubulo-acinoasa) asezata in partea superioara laterala a orbitei si din caile lacrimale. Glanda lacrimala secreta lacrimile, care se elimina prin mai multe canalicule pe suprafata globului ocular. Caile lacrimale sunt doua canalicule asezate in grosimea celor doua pleoape, si conduc in sacul lacrimal situat in unghiul intern al orbitei; de aici, printr-un canal special, lacrimile sunt eliminate in fosele nazale. Secretia lacrimala prin clipire indeparteaza corpurile straine care au ajuns pe cornee si mentine transparenta acesteia.

Primul neuron al caii optice este reprezentat de celulele bipolare din retina. Dendritele acestora sunt conectate cu celulele fotoreceptoare. Al doilea neuron al caii il constituie celulele multipolare retiniene. Axonii neuronilor multipolari formeaza nervii optici. Fibrele acestora se incruciseaza partial in chiasma optica, apoi se continua sub numele de tracturi optice pana la corpii geniculati laterali metatalamiciunde fac sinapsa cu al treilea neuron.
 * b)Segmentul de conducere**

Axonii neuronilor metatalamici de releu au proiectie corticala. Din corpii geniculati se desprind colaterale spre nucleii nervilor cranieni III, IV, VI spre maduva cervicodorsala, spre coliculii cvadrigemeni superiori si spre sistemul reticulat activator ascendent. Acestea constituie caile reflexelor optice de orientare, adaptare si acomodare.


 * c) Segmentul central** este localizat in lobii occipitali ai emisferelor cerebrale, de o parte si de alta a scizurii calcariene, unde se afla aria optica primara. in jurul acesteia exista zona de asociatie vizuala, care determina realizarea notiunii de spatiu, necesara in orientare si recunoastere, si asigura memoria vizuala.

Analizatorul vizual permite recunoasterea formei, marimii, culorii, luminozitatii, miscarii obiectelor si aprecierea distantei pana la aceasta. in corelatie cu analizatorii acustic, vestibular si kinestezic realizeaza orientarea in spatiu si mentinerea echilibrului. Proiectarea imaginii pe retina se datoreaza aparatului optic care, prin procese de refractie, adaptare la intensitatea luminii si acomodare la distanta, asigura focalizarea razelor de lumina la 24 mm inapoia cristalinului, pe directia axului optic, unde se afla pata galbena. Imaginea, formata pe retina dupa o tripla refractie, este reala, mai mica si rasturnata.
 * Functiile** analizatorului vizual

Procesul vederii cuprinde mai multe faze care se desfasoara concomitent.
 * a) Reflexul de convergenta** - consta in miscarea concomitenta a celor doi ochi, avand ca urmare modificarea pozitiei axelor optice si reperarea corecta a obiectelor in spatiu . Procesul este realizat prin contractia voluntara sau reflexa a muschilor extrinseci ai globului ocular. in acest mod, imaginile se formeaza pe maculele celor doi ochi, indiferent de distanta la obiect si de pozitia acestuia in spatiu. Fiecare ochi are propriul camp vizual. Campurile celor doi ochi se suprapun partial. Zona de suprapunere o constituie campul de vedere binoculara. Prin analiza corticala si diferentierea impulsurilor proprioceptive generate de muschi extrinseci in timpul reflexelor de convergenta se asigura aprecierea distantelor fata de obiecte. Fiecare ochi vede obiectul sub un unghi diferit, generand vederea stereoscopica, in relief.

Irisul indeplineste rolul de diafragma care regleaza prin variatia diametrului pupilar cantitatea de lumina proiectata pe retina. Aceste procese se realizeaza reflex. Stimulii reflexelor pupilare sunt identici, caile aferente sunt somatice, iar caile aferente sunt vegetative, simpatice si parasimpatice. Acestea trec prin ganglionul ciliar, dupa care se despart: cele simpatice inerveaza muschii ciliari, iar cele parasimpatice muschii radiari ai irisului.
 * b) Adaptarea la intensitatea** luminii se realizeaza prin doua procese: reactia pupilara si adaptarea fotochimica.
 * Reactia pupilara**

La patrunderea luminii, pigmentii fotosensibili scad cantitativ, fiind descompusi in cantitate direct proportionala cu intensitatea acesteia, iar pragul de excitabilitate creste. Din acest motiv, la trecerea de la lumina la intuneric, adaptarea dureaza 30-40 de minute, timp in care se resintetizeaza pigmentii si scade pragul de excitabilitate. La intuneric, creste cantitatea de pigmenti depozitata, ceea ce are ca urmare scaderea pragului de excitabilitate a celulelor receptoare. Aceste procese fac ca adaptarea la trecerea de la intuneric la lumina sa se petreaca mult mai rapid (maxim 3-4 minute).
 * Adaptarea fotochimica**


 * c) Acomodarea la distanta** este realizata reflex prin actiunea muschilor circulari si radiari ai corpului ciliar, care maresc sau micsoreaza convexitatea fetei anterioare am cristalinului. Aceste procese duc la modificarea unghiurilor de refractie a razelor luminoase. Atunci cand muschiul ciliar este relaxat, ligamentul suspensor, tensionat de muschii radiari, mentine cristalinul aplatizat, realizandu-se adaptarea pentru vederea la distanta. La contractia muschilor circulari, determinata de parasimpatic, ligamentul suspensor se relaxeaza, cristalinul se bombeaza favorizand vederea obiectelor apropiate.


 * d) Stimularea retinei** - consta in excitarea receptorilor retinieni de catre radiatiile luminoase. Lumina patrunsa in ochi strabate celulele retiniene pana in stratul pigmentar si este absorbita de pigmentii fotosensibili din celulele cu bastonase si conuri. Celulele receptoare sunt stimulate de radiatii cuprinse intre 390-760 nm. Pigmentii fotosensibili se scindeaza, sub influenta luminii, in retinol si opsina (derivat al vitaminei A), cu eliberare de energie. Aceste procese determina cresterea permeabilitatii membranei celulei receptoare pentru sodiu si aparitia potentialului de receptor.

Transformarea potentialului de receptor al celulelor senzoriale in potential de actiune este condus sub forma de influx nervos modulat de catre celulele bipolare. Refacerea pigmentilor este proces de sinteza in care un rol important il are vitamina A.Pentru a provoca excitatia fotoreceptorilor, razele luminoase trebuie sa posede o energie suficienta si sa actioneze un timp suficient de indelungat (sa atinga pragul de excitabilitate).

In cazul celulelor cu bastonase, pragul de excitabilitate este scazut, dar si puterea de rezolutie este scazuta. Celulele cu conuri receptioneaza stimulii luminosi cu intensitate: culoarea, detaliile fine si contururile netede. Se considera ca celulele cu conuri, pentru vederea cromatica, trebuie sa aiba cel putin trei tipuri de pigmenti fotosensibili pentru culorile fundamentale: rosu, verde, albastru. Daca toate cele trei substante fotosensibile sunt descompuse uniform, se percepe culoarea alba. Prin descompunerea inegala a acestora se percep celelalte culori. in realitate, vederea este un proces indeplinit proportional de cele doua tipuri de celulefotoreceptoare in functie de conditiile de luminozitate existente. Sensibilitatea retinei depinde de mai multi factori: natura luminii, intensitatea si durata iluminarii, suprafata retinei stimulate, dimensiunea sursei de lumina si zona retiniana luminata.

Spre deosebire de ochiul normal (emetrop), la ochii cu deficiente (ametropi), formarea imaginii nu se poare realiza pe pata galbena. Ametropia este determinata de mai multi factori.
 * Defectele vederii**

a) Modificarea lungimii axei ochiului sau variatia indicelui de refractie: b) Scaderea elasticitatii cristalinului si a contractilitatii muschilor ciliari, care reduc limitele de acomodare. Boala se numeste presbitism si este caracteristica persoanelor varstnice.
 * ax mai lung sau refractie succesiva, cu formarea imaginii clare inaintea retinei, in cazul miopiei;
 * ax mai scurt sau refractie slaba cu formarea imaginii clare inapoia retinei, in cazul hipermetropiei.

c) Defecte ale suprafetei corneei si a cristalinului. Afectiunea poarta numele de astigmatism si se corecteaza cu lentile cilindrice.

d) Absenta partiala sau totala a pigmentilor fotosensibili din celulele cu conuri, care determina perturbari in perceperea culorilor (pierderea totala sau partiala a perceperii culorilor - exemplu, daltonismul).

**Sistemul circulator**
Circulatia mediului intern se realizeaza prin doua sisteme vasculare inchise - unul sangvin si celalalt limfatic. In ambele sisteme, circulatia este asigurata prin activitatea ritmica a inimii, care este organul propulsor direct al sangelui si indirect al limfei. Drumul sangelui de la inima (ventriculul drept) pana la plamani si inapoi la inima (atriul stang) reprezinta mica circulatie, pe cand cel pe care il urmeaza plecand de la inima (ventriculul stang) prin aorta si ramificatiile ei in tot corpul si revenirea prin vene iarasi la inima (atriul drept) formeaza marea circulatie.


 * Sangele** este purtatorul vietii din organism. Circuland prin arborele circulator, alimenteaza fiecare celula vie din organism cu substantele nutritive necesare fiecareia. Sângele are si rolul de a curata deseurile, transporta substantele inutile, bioxidul de carbon, care rezulta din arderea substantelor nutritive.

Sangele circula in organism printr-un circuit inchis de vase sanguine. Acestea se pot clasifica in artere (care duc sangele de la inima la capilare), vene (care duc sangele de la capilare spre inima) si capilare. Anticorpii sunt proteine produse de sistemul imunitar, pentru neutralizarea antigenelor.


 * __Globulele rosii__** se produc in maduva hematogena, durata lor de viata fiind de 3-4 luni. Numarul acestora este atat de mare incat organismul trebuie sa distruga in fiecare secunda circa 5 milioane de globule rosii. Scaderea numarului de globule rosii si a altor celule duce la anemie; pentru producerea hemoglobinei este nevoie si de fier.


 * __Globulele albe__** (leucocitele) sunt produse tot de maduva osoasa. Exista doua tipuri principale: glanulocitele si limfocitele.

Coagularea este un mecanism de aparare a organismului impotriva pierderilor exagerate de sange. Sistemul circulator este alcatuit din vase sanguine si inima. Acesta se imparte in: - circulatia mica (cea care leaga inima de plamâni) - circulatia mare (prin care sangele ajunge din inima la tesuturile organismului si de acolo inapoi la inima). Inima are doua pompe musculare - una dreapta si una stanga.

**Anticorpii si imunitatea**

 * Anticorpii** sunt substante proteice din clasa gammaglobulinelor, imunoglobuline care circula in plasma sangvina. Anticorpii specifici sunt formati de catre limfocite la patrunderea in organism a agentilor straini, numiti antigeni. Un rol important in acest proces il joaca limfocitele T, prin pastrarea „memoriei imunitare" la nivel celular (imunitate celulara), si limfocitele B, care sintetizeaza anticorpi specifici (imunitate umorala). Acestea alcatuiesc, impreuna cu macrofagele rezultate din iesirea monocitelor din vase in tesuturi, sistemul celular al imunitatii. Ei sunt transportati in tot corpul si astfel pot participa la apararea lui in orice teritoriu.

Prin anticorpii sai, organismul este capabil sa reziste la tot felul de infectii comune. Aceasta capacitate de aparare chimica este cunoscuta sub denumirea de imunitate naturala. Fata de unii agenti, ea poate fi innascuta, insa, in general, se dobandeste ca urmare a reactiei organismului fata de diferite infectii intamplatoare. Pentru a pune organismul la adapost fata de asemenea de maladii infectioase, se poate provoca imunitatea prin germeni patogeni debilitati (atenuati), adica prin vaccinare (ex.: contra scarlatinei, a variolei si altele).

Metoda vaccinarii a fost introdusa in tara noastra de renumitul savant roman dr. Victor Babes. in unele cazuri, capacitatea de aparare a organismului poate fi considerabil sporita prin administrarea de seruri (ex.: antidifteric, antitetanic etc), obtinute de la persoane sau de la animale imunizate. Tratamentul medical se numeste seroterapie. in tara noastra, aceasta metoda terapeutica este foarte extinsa. Serurile preparate in institutele noastre se bucura de renume mondial. Primul institut de seruri si vaccinuri de la noi a fost infiintat de savantul dr. Ion Cantacuzino.

Coagularea sangelui reprezinta un mijloc de aparare a organismului impotriva pierderilor de sange (hemoragii). Organismul este continuu amenintat de hemoragii, dar el este dotat cu mecanisme prin care se opune acestora. Totalitatea mecanismelor fiziologice care se opun pierderilor de sange se numeste hemostaza fiziologica. Pentru intelegerea hemostazei este necesar sa cunoastem al treilea element figurat al sangelui - plachetele sangvine - care participa in toate mecanismele hemostazei.

Plachetele sangvine sau trombocitele nu sunt celule, nu contin nuclei, ci sunt doar fragmente de citoplasma, desprinse din anumite celule ale maduvei hematopoietice. Ele contin si transporta factorii hemostazei. Numarul trombocitelor pe 1 mm3 de sange este de 150.000-400.000. Scaderea numarului sub 150.000 duce la perturbari ale hemostazei fiziologice.

Trombocitele au proprietatea de a se grupa in gramajoare (aglutinare) ori de cate ori vin in contact cu o suprafata aspra. Fiind foarte fragile, se sparg varsandu-si continutul in plasma. in ordinea intrarii in actiune, mecanismele hemostazei sunt: 1) Vasoconstrictia, prin care se intelege micsorarea lumenului vascular. 2) Aglutinarea trombocitelor, in lumenul vaselor sectionate formeaza adevarate dopuri - trombusi, ce opresc curgerea sangelui, daca vasele sectionate sunt de calibru foarte mic (capilare).

Coagularea sangelui este considerata in prezent un foarte complicat proces biologic. El consta in trecerea fibrinogenului solubil (proteina plasmatica cu molecula fibrilara) in fibrina insolubila, ce formeaza o retea in ochiurile careia se prind elementele figurate ale sangelui formand cheagul. Astfel se formeaza un dop de fibrina, prin care se realizeaza inchiderea definitiva a vaselor. Prin retragerea treptata a cheagului, se elimina serul sangvin care reprezinta plasma lipsita de fibrinogen. La formarea cheagului de fibrina participa 13 fractiuni proteice din plasma (factorii coagularii) in afara de factorii trombocitari. Trecerea fibrinogenului solubil in fibrina insolubila este un fenomen enzimatic.

Enzima ce catalizeaza aceasta reactie este trombina, care se gaseste in plasma in forma inactiva de protrombina. Activarea protrombinei se realizeaza sub actiunea unei substante eliberate de trombocite si a unor factori plasmatici ai coagularii, cu care formeaza tromboplastina activa. Calciul sub forma de ioni este indispensabil reactiilor din procesul coagularii. Daca sangele se trateaza cu oxalat sau citrat de sodiu, ionii de Ca++ precipita sub forma de oxalat sau citrat de calciu si coagularea nu mai are loc ; pe aceasta proprietate se bazeaza pastrarea sangelui conservat.

Cunoasterea mecanismului coagularii a elucidat multe probleme, explicand pentru ce la unele persoane sangele se coaguleaza cu foarte multa greutate ducand la pierderi insemnate de sange. Hemoragiile se datoreaza absentei unuia din cei 13 factori ai coagularii si poarta numele de defecte ale coagularii. Dintre defectele coagularii mostenite, mai bine cunoscuta este hemofilia care se manifesta prin pierderi masive de sange la cea mai mica deschidere a vaselor.

Boala este transmisa prin femei, dar este aparenta numai la barbati. Daca hemoragia este prea mare, trebuie sa intervenim inlocuind masa sangvina pierduta cu sange de la alta persoana, fie direct (sange proaspat), fie cu sange conservat, adica obtinut in urma unei transfuzii. Exista insa pericolul incompatibilitati intre sangele primitorului si sangele donatorului; incompatibilitatea este explicata prin existenta grupelor sangvine.

Cunoasterea imunitatii si a reactiei ce are loc intre germenii sau proteinele straine intrate in organism si anticorpii care se formeaza permite intelegerea fenomenului de incompatibilitate sangvina. Reactia dintre antigeni si anticorpi este de aglutinare. Acest lucru se petrece si in cazul incompatibilitatii sangvine, cand hematiile straine (din sangele donatorului) sunt aglutinate de plasma sangelui primitorului, care poseda anticorpi preformati numiti aglutinine.
 * Grupele sangvine**

din hematii || Felul aglutininei din plasma || I II III IV || 0 A B AB || a,b b a 0 ||
 * Grupa || Felul aglutinogenului

In hematii se gaseste aglutinogenul (antigenul). Sunt doi aglutinogeni notati cu literele A si B. Dupa cum hematiile contin ambii aglutinogeni, unul sau nici unul, s-au descris patru grupe sangvine la om. Aglutininele din plasma, tot in numar de doua, au fost notate cu literele a si b. in sangele aceluiasi individ, niciodata nu se gaseste aglutinogenul si aglutinina de acelasi fel.Ori de cate ori aglutinogenul se intalneste cu aglutimina de acelasi fel, are loc aglutinarea, deci sangele este incompatibil.

Sangele din grupa I, neavand in hematiile sale niciun fel de aglutinogen, poate fi transfuzat oricarui individ. Persoanele care fac parte din aceasta grupa sunt donatori universali. In schimb, persoanele din grupa IV fiind lipsite de aglutinine pot primi sange de la toate grupele, deci sunt primitori universali. Persoanele apartinand grupelor A si B pot primi sange de la donatorul universal si din grupa lor si pot da sange persoanelor din grupa lor si celor din grupa AB. Prin metode de laborator se determina grupa sangvina a fiecarei persoane inainte de a se face transfuzii, evitandu-se astfel accidentele care pot duce la moarte.

**Capilarele si circulatia capilara**
Capilarele sunt reprezentate prin retele de vase microscopice, prezente in toate tesuturile si organele, prin care se realizeaza legatura dintre sistemul arterial si cel venos. in aceste retele vine sangele prin arteriole si este colectat din ele prin venule.

Capilarele sunt cele mai fine si mai delicate vase de sange, lumenul lor avand un diametru de aproximativ 10 u. Peretele capilarelor este format dintr-un endoteliu asemanator cu acela care captuseste camerele inimii, arterele si venele - deci este alcatuit dintr-un singur strat de celule foarte turtite.
 * Structura si rolul capilarelor**

Diametrul lumenului poate sa se modifice in mod considerabil, in unele cazuri putandu-se reduce pana la zero, iar in altele dilatandu-se pana la 2-3 ori dimensiunea obisnuita. Cand capilarele sunt dilatate, ele ofera posibilitatea unei circulatii mai active si, prin urmare, a unor schimburi mai favorabile intre sange si tesuturi.

S-a constatat ca, in mod normal, capilarele se dilata si se contracta periodic. Dupa o perioada de contractie totala, in cursul careia nu mai trece sange prin ele, urmeaza o perioada de dilatatie si de circulatie interna. Aceste modificari sunt in functie de conditiile metabolice locale. Retelele capilare joaca un rol esential pentru viata organismului, deoarece tocmai la nivelul lor au loc schimburile dintre sangele circulant si lichidul interstitial, deci dintre mediul intern si celulele constitutive ale tesuturilor.

Astfel de schimburi sunt posibile deoarece endoteliul capilar este permeabil pentru toate substantele cu molecula mica (apa, saruri minerale, diferite substante organice). Numai in unele cazuri patologice este posibil ca sa treaca prin peretii capilarelor si moleculele mici de substante proteice (serumalbumine, serumglobuline).

**Circulatia arteriala**
Arterele sunt vase prin care este transporta sangele: pe de o parte la plamani, unde are loc schimbul de gaze respiratorii, iar pe de alta parte in tot restul corpului, unde se produc schimburile materiale cu tesuturile. in raport cu aceasta functie, arterele prezinta cateva adaptari structurale si functionale de importanta esentiala.

Peretele arterelor este format din trei tunici: interna, medie si externa. Tunica interna este foarte subtire, fiind formata dintr-un singur strat de celule turtite, adica dintr-un endoteliu comparabil cu cel care captuseste cavitatile inimii (endocardul). Tunica mijlocie are dezvoltarea cea mai mare si este formata din fibre elastice si musculare, dispuse circular. In peretele arterelor de calibru mare, tunica medie este alcatuita din fibre elastice, pe cand la arterele mici (arteriole), ea este formata din fibre musculare netede. Arterele mijlocii dispun de ambele feluri de fibre.
 * a. Structura arterelor**

Ca urmare a acestor deosebiri structurale, arterele mari sunt extensibile si elastice, pe cand cele mici sunt contractile. Tunica externa este o teaca vasculara, formata din fibre elastice, longitudinale, si din fibre conjunctive, longitudinale si oblice. Printre acestea se mai gasesc: capilarele sangvine si fibre nervoase. Intre cele trei tunici se gasesc elemente de legatura, astfel incat intreg peretele formeaza un tot unitar.

Fiind elastice, marile artere (aorta, pulmonara, subclaviculara, carotidele) au proprietatea de a transforma undele sangvine discontinue, provocate de sistolele ritmice ventriculare intr-o curgere continua a sangelui in restul sistemului circulator. Acest lucru este posibil, deoarece in timpul sistolei ventriculare masa de sange impinsa in artere provoaca o distensie a peretelui acestora si astfel in fibrele elastice se cumuleaza o parte din energia cheltuita de inima.
 * b. Rolul tesutului elastic**

Fenomenul este comparabil cu ceea ce se intampla cand intindem un arc sau o banda de cauciuc. In timpul diastolei ventriculare, distensia peretelui arterial inceteaza si, nu numai atat, forta care servise la intinderea fibrelor sale elastice acum reduce peretele in situatia sa de dinainte de sistola. Ca urmare a acestui fapt, se apasa asupra masei de sange din vas, careia neputandu-se intoarce in ventricul, deoarece valvulele sigmoide se opun, nu-i ramane decat sa inainteze spre periferie. Asa stand lucrurile, sangele este impins in sistemul vascular nu numai in timpul sistolei, ci si al diastolei, deci in mod continuu.

Rolul elasticitatii arterelor a fost demonstrat experimental de fiziologul Marey. In cazul cand elasticitatea peretelui arterelor este alterata, din cauza sclerozarii tesutului elastic (arterioscleroza), apar tulburarii circulatorii fata de care organismul reactioneaza prin cresterea efortului cardiac si deci prin marirea presiunii asupra sangelui din artere (hipertensiune arteriala). Cresterea presiunii arteriale este insotita de pericolul ca sub actiunea ei sa se rupa peretele vreunei artere si sa produca o hemoragie. Cele mai frecvente accidente hemoragice se produc in vasele creierului (hemoragii cerebrale) si ale inimii.

Datorita tesutului muscular si in raport cu proportia acestuia, peretele arterial este contractii, si astfel, in unele cazuri, lumenul vasului se poate ingusta, iar in altele se poate largi, producandu-se deci fenomene vasomotorii, adica vasoconstrictie si vasodilatatie. Rolul acestei vasoconstrictii este dublu: pe de o parte, acela de a contribui la propulsarea sangelui („inima periferica"), iar pe de alta parte, acela de a regla debitul de sange in diferitele teritorii ale organismului.
 * c) Rolul tesutului muscular**

Sangele inainteaza prin vase si trece prin retelele capilare din tesuturi sub actiunea presiunii care se exercita asupra lui, ca urmare a sistolei ventriculare. Presiunea sub care se gaseste sangele in artere (presiunea arteriala) se datoreaza mai multor cauze. Principala cauza este puterea cu care se contracta muschiul ventricular, deci forta cu care este lansat sangele in sistemul arterial. in cazul cand miocardul este bolnav (miocardita), forta sa de contractie se micsoreaza, presiunea arteriala scade si se produc diferite tulburari de circulatie.
 * d) Presiunea sau tensiunea arteriala**

Nivelul presiunii arteriale este profund influentat si de rezistenta pe care o intampina sangele in cursul inaintarii sale prin vase, fiind direct proportional cu aceasta. Necesitatea de a invinge rezistenta provocata de frecarea sangelui in peretii vaselor de mici calibru (arteriole, capilare) reclama un efort considerabil din partea inimii. De aceea, cand se produc fenomene de vasoconstrictie, presiunea creste (hipertensiune) si - invers - cand are loc vasodilatatia, ea aduce dupa sine si o scadere a presiunii arteriale (hipotensiune).

Presiunea mai depinde si de volumul de sange impins de fiecare sistola (volum sistolic). Persoanele care consuma multe lichide au un volum de sange anormal crescut, din care cauza inima este obligata sa efectueze un efort mare, provocand, in acelasi timp, si o crestere a tensiunii. Micsorarea elasticitatii peretelui arterial obliga inima la un efort mai mare si prin aceasta se realizeaza o crestere a presiunii. Persoanele in varsta au de obicei o presiune arteriala mai ridicata decat cele tinere. La aceasta contribuie in cea mai mare masura treptata sclerozare a vaselor.

Dupa cum se poate deduce din cele aratate mai sus, controlul presiunii arteriale prezinta foarte mare interes pentru cunoasterea circulatie sangelui. La om, controlul presiunii arteriale se face cu ajutorul unui aparat numit tensiometru. Cele mai frecvente devieri patologice sunt in sensul unei cresteri a presiunii arteriale, deci al tensiunii la care sunt supusi peretii acestor vase, de unde si denumirea de hipertensiune.
 * Masurarea presiunii arteriale**

Cand se preseaza moderat o artera pe un suport muscular sau osos rezistent, atunci se pot percepe niste zvacnituri - pulsatii - regulate ale acesteia, numite puls arterial. Pulsul este o unda vibratoare care ia nastere in momentul cand masa de sange lansata de ventricul se propaga apoi prin coloana de sange din toate arterele si prin peretii acestora.
 * e) Pulsul arterial**

Corespunzand puterii si frecventei contractiilor ventriculare, cercetarea pulsului prezinta interes pentru medic in privinta orientarii lui imediate asupra modului cum functioneaza inima. Frecventa sistolelor cardiace este - in mod normal si in repaus - de aproximativ 60-70/min, fapt care se poate verifica usor prin „luarea" pulsului radial. O frecventa mai mare se numeste tahicardie, iar una mai mica - bradicardie. Aceste devieri - cand sunt de durata - pot constitui indicii sau simptome ale unor tulburari patologice.

**Circulatia venoasa**
Organizarea sistemului venos este asemanatoare cu cea a sistemului arterial, in sensul ca tuturor arterelor mai importante le corespunde cate o vena. Exista, totusi, si unele deosebiri: unele teritorii ale corpului (care sunt deservite de o singura artera) au numarul venelor dublu, una fiind profunda si cealalta superficiala. In atriul stang se deschid patru vene pulmonare, de la fiecare plaman venind sangele oxigenat la inima prin cate doua vene.

In atriul drept se deschid:
 * venele cardiace, prin care este colectat sangele din peretii inimii;
 * vena cava superioara, prin care vine la inima sangele din teritoriul extremitatii cefalice (prin venele jugulare) si din acelea ale membrelor superioare (prin cele doua vene subclaviculare), care poseda fiecare cate doua ramuri humerale, iar acestea, la randul lor, ramificatiile radiale si cubitale; vena cava inferioara, cu urmatoarele ramuri: venele suprahepatice, prin care vine sangele de la ficat si, prin acest organ, din teritoriul venei porte (adica de la stomac, intestin si splina); venele renale, de la rinichi; venele iliace, conducand sangele prin iliacele externe - de la venele femurale si ramurile acestora (tibiale si peroniene) - si prin iliacele interne - de la bazin.

Prin vene are loc intoarcerea sangelui la inima. Datorita adaptarii lor la conditiile fiziologice necesare pentru realizarea acestei intoarceri, structura venelor se deosebeste de cea a arterelor, desi in fond si ele au aceeasi origine si acelasi mod de organizare. Intr-adevar, si venele au un perete format din trei tunici (interna, mijlocie si externa). Totusi, ele se deosebesc de artere prin urmatoarele caractere :
 * Circulatia venoasa**
 * au peretele mult mai subtire;
 * tunica mijlocie este bogata in fibre conjunctive si saraca in fibre elastice si musculare;
 * chiar si putinele fibre musculare pe care le poseda sunt orientate longitudinal si oblic.

Luandu-se in considerare adaptarea structurala a venelor in comparatie cu cea a arterelor, se poate spune ca ele sunt „acumulatoare de volum" spre deosebire de artere, care sunt „acumulatoare de energie". Si, intr-adevar, pe cand in artere exista in permanenta o presiune sangvina pozitiva si cu atat mai ridicata cu cat vasul este mai mare, in vene presiunea este mai scazuta chiar decat in capilare, iar la nivelul marilor vene din cavitatea toracica ea devine negativa (deci scade sub 0 mmH20).

Ca urmare a acestei diferente de presiune existente intr-un sistem circulator inchis, sangele curge in mod obligatoriu de la nivelul cel mai ridicat (artera aorta) spre cel mai scazut (venele cave). Presiunea negativa din marile vene se datoreaza faptului ca, avand peretii subtiri, asupra lor, ca si asupra plamanilor, se poate manifesta influenta „aspiratiei toracice".

Dar pe langa acestea, intoarcerea sangelui la inima mai este favorizata si de concursul urmatoarelor forte:
 * gravitationala, pentru venele din partea superioara a corpului (ea este anihilata in venele din partea inferioara a inimii, datorita prezentei si intrarii in functie a unor valvule venoase, dispuse astfel incat sangele nu se poate deplasa decat spre inima);
 * inductia undei pulsatile arteriale, care se manifesta asupra venelor din imediata vecinatate a arterelor;
 * presiunea exercitata de contractiile muschilor membrelor, printre care se gasesc vasele de sange.

Dintre toate actiunile pozitive asupra circulatiei venoase, cea mai importanta este insa presiunea cu care este impins sangele in artere de catre ventricule. Aceasta presiune scade treptat in artere si capilare, incat in vene ramane numai o mica fractiune din aceasta (presiunea restanta).

Daca aceasta presiune este insuficienta, atunci se produc tulburari circulatorii, datorita stagnarii sangelui in marile vase. in astfel de cazuri, tesuturile se infiltreaza cu apa, producandu-se „umflarea" sau edematizarea lor. Prin urmare, inima nu este o pompa aspiratoare-respingatoare, ci un organ care propulseaza sangele intr-un sistem circulator inchis, in sens unic.

**Functiile sangelui**

 * 1)** Functia de transport: a) a substantelor nutritive de la suprafata de absorbtie a intestinului la tesuturi; b) a gazelor respiratorii: 02 de Ia plamani Ia tesuturi si a COz de la tesuturi la plamani, unde este eliminat, si c) a substantelor de dezasimilatie rezultate din metabolism ce sunt transportate de la tesuturi in organele excretoare, de unde sunt eliminate in mediul extern.


 * 2)** Functia de aparare a organismului impotriva infectiilor prin leucocite si prinanticorpii din plasma.


 * 3)** Functia de reglare. Sangele este singurul mijloc prin care hormonii glandelor cu secretie interna si diferitele substante chimice eliberate de unele celule in timpul activitatii lor metabolice sunt vehiculate si raspandite in tot organismul. Sangele, intr-o continua miscare, alaturi de sistemul nervos formeaza o cale prin care diferitele structuri ale corpului se influenteaza reciproc si functioneaza intr-o stransa legatura, alcatuind o unitate. Reglarea organismului pe aceasta cale poarta numele de reglare umorala.


 * 4)** Rolul de termoreglare. Sangele este cel care, circuland, uniformizeaza temperatura corpului. Datorita caldurii specifice mari, sangele inmagazineaza intr-un volum mic o cantitate mare de caldura pe care o transporta la locurile de producere (muschi, ficat, tesuturi) spre locurile de pierdere (piele), contribuind la uniformizarea si mentinerea temperaturii corpului.

**Inima**

 * Inima** este organul propulsor al sangelui, determinandu-1 sa circule in sens unic. in raport cu aceste doua sarcini, inima poseda o organizare adecvata. Aceasta este reprezentata printr-un perete muscular - miocardul - si prin aparatele valvulare. Inima este un organ muscular cavitar, asezat in cavitatea toracica si impartit in patru camere: doua atrii si doua ventricule.

Peretii musculari ai acestor camere sunt captusiti la interior cu o membrana numita endocard si sunt acoperiti la exterior cu o alta membrana, dubla, numita pericard (intre foitele caruia se gaseste putin lichid). Miocardul are o structura caracteristica. El este alcatuit din fibre musculare striate, unite cap la cap. Se deosebesc de fibrele striate ale muschilor scheletici prin aceea ca fiecare fibra nu poseda decat un singur nucleu, asezat central.

Deci, fibrele miocardice se aseamana prin anumite caractere cu cele ale muschilor somatici, in timp ce prin alte caractere se apropie de cele ale muschilor netezi ale celorlalte organe interne. Compozitia chimica, de asemenea, este comparabila cu a celorlalti muschi. Este deosebit de bogat in substante energetice (ATP, fosfocreatina, glicogen s.a.).

In anumite teritorii ale peretelui muscular al inimii exista formatiuni de tesut miocardic de tip embrionar. Se caracterizeaza prin aceea ca sunt mai sarace in miofibrile, dar mai bogate in glicogen decat fibrele miocardului adult. Aceste formatiuni sunt reprezentate prin:
 * Tesutul nodal**
 * nodul sinusal (Keith si Flack), care se gaseste in peretele atriului drept, in spatiul dintre orificiile celor doua vene cave;
 * nodul atrioventricular (Aschoff si Tawara), localizat in spatiul care formeaza unghiul dintre peretele interatrial si atrioventricular drept;
 * fasciculul atrioventricular (sau fasciculul lui His), reprezentat printr-o fasie de fibre care trec de la nodul atrioventricular in ventricule, bifurcandu-se in doua ramuri (dreapta si stanga), care coboara in lungul peretelui interventricular;
 * reteaua lui Purkinje, reprezentata prin arborizatiile celor doua ramuri care se distribuie in toata masa musculara a celor doua ventricule. Trecerea de la tesutul miocardic nodal din arborizatii la cel de tip adult se face in mod treptat.

Din punct de vedere functional, tesutul miocardic se caracterizeaza prin proprietatea de a fi autoexcitabil si de a fi bun conducator al impulsurilor. S-a stabilit ca impulsurile iau nastere automat si ritmic in nodul sinusal, se propaga prin fasii de tesut nodal la peretii atriilor, converg spre nodul atrioventricular, de la care trec apoi, prin fasciculul lui His, la tesutul miocardic ventricular. Tesutul nodal genereaza si conduce impulsurile, pe cand miocardul adult raspunde impulsurilor primite prin contractii sub actiunea carora se asigura circulatia sangelui.

Sensul circulatiei este determinat de modul de functionare a valvelor inimii. La nivelul orificiului arterei pulmonare si al arterei aorte se gasesc cate trei valvule membranoase in forma de cuib de randunica (valvule sigmoide). Ele sunt astfel dispuse si organizate incat permit trecerea sangelui numai din ventricule in artere, dar nu si invers. in unele cazuri patologice, cand aceste valvule nu functioneaza in mod satisfacator, este posibila refularea unei parti din sangele impins in marile artere inapoi in ventricule.
 * Aparatele valvulare**

La nivelul celor doua orificii din peretii atrioventriculari se gasesc, de asemenea, niste valvule. intoarcerea sangelui din ventriculul drept in atriul corespunzator este impiedicata de o valvula cu trei bolti (valvula tricuspida), deci asemanatoare intr-o oarecare masura cu aparatele valvulare de la orificiile marilor artere. Peretele atrioventricular stang este prevazut cu o valvula cu doua bolti (valvula bicuspida).

Bataile inimii sunt de fapt niste contractii ale miocardului, asemanatoare intr-o oarecare masura cu secusele muschilor striati scheletici. Ele au fost numite sistole. Se pot inregistra cu ajutorul unor aparate denumite cardiografe, obtinandu-se niste trasee caracteristice, numite cardiograme. Muschiul inimii este inegal dezvoltat. Peretele ventriculului stang, fiind adaptat la propulsarea sangelui in tot corpul, este cel mai puternic dezvoltat.
 * Contractiile inimii**

Experientele au aratat ca, in timpul cand se contracta atriile, are loc o relaxare a ventriculelor si, invers, cand se produce sistola ventriculara, atriile se relaxeaza. Relaxarile cardiace se numesc diastole. Durata diastolelor este ceva mai lunga decat cea a sistolelor, din care cauza de la sfarsitul relaxarii si pana la inceputul unei noi contractii urmeaza o pauza. Datorita duratei atat de lungi a diastolei, miocardul are timp sa-si refaca potentialul energetic si devine astfel capabil sa lucreze timp indelungat - o viata intreaga fara sa oboseasca.

**Reglarea circulatiei sangelui**
Sangele isi poate indeplini esentialul sau rol de mediu intern numai prin faptul ca este intr-o permanenta circulatie. Dar cum necesitatile organismului nu sunt mereu acelasi, ci depind de activitatile pe care el le indeplineste, este necesar ca si circulatia sangelui sa se modifice, astfel incat sa poata satisface pe deplin cerintele de fiecare clipa a tesuturilor si organelor. O asemenea reglare este posibila, deoarece atat activitatea inimii, cat si cea a vaselor de sange sunt controlare in permanenta: pe de o parte pe cale nervoasa, iar pe de alta parte pe cale umorala.

Atat inima, cat si vasele sangvine poseda o bogata inervatie vegetativa simpatica si parasimpatica. in peretele atriului drept, in vecinatatea nodulului sinusal, se gaseste un plex nervos care cuprinde si neuroni ganglionari. La baza ventriculelor, in apropierea nodului atrioventricular se afla, de asemenea, un plex cu un ganglion nervos. De la aceste doua plexuri se distribuie foarte numeroase fibre in toata masa miocardului.
 * Reglarea nervoasa**

La aceste formatiuni nervoase proprii inimii (intrinseci) se distribuie foarte numeroase terminatii ale fibrelor nervilor cardiaci (extrinseci). Nervii cardiaci sunt formati din fibre simpatice, care isi au originea in coarnele laterale ale maduvei cervicale si dorsale superioare, si fibre parasimpatice, care se desprind din nervul vag. Vagul drept se conecteaza cu plexul atrial, iar vagul stang cu cel atrioventricular.

Vasele sangvine au, de asemenea, o dubla inervatie vegetativa. Inervatia simpatica este asigurata prin fibre postganglionare, care isi au originea in diferiti ganglioni nervosi, iar la acestea vin fibre preganglionare de la centri vegetativi din maduva dorsolombara. Cat priveste inervatia parasimpatica, aceasta este reprezentata: in partea superioara a corpului, prin unele fibre ale nervului vag, iar in cea inferioara prin fibre cu origine in maduva sacrala.

S-a aratat mai inainte ca inima indeplineste o activitate ritmica automata, datorita impulsurilor care iau nastere in nodul sinusal. De aceea, chiar daca este scoasa din organism, ea continua sa „bata" ritmic. Vasele sangvine pot manifesta, de asemenea, fenomene de motricitate, ca urmare a unor actiuni excitatoare sau inhibitoare locale asupra musculaturii lor.
 * Reflexele cardiovasculare**

Aceste activitati automate pot fi influentate insa in mod considerabil prin inervatia sistemului nervos. intr-adevar, a trecut mai mult de un secol de cand s-a descoperit ca prin excitarea nervului vag se provoaca rarirea sau chiar oprirea temporara a batailor inimii. Ulterior s-a constatat ca prin excitarea nevilor simpatici, care isi au originea in ganglionul cervical inferior (stelat), se provoaca un fenomen invers, deci accelerarea batailor inimii. Acelasi fenomene se pot obtine si sub actiunea mediatorilor chimici corespunzatori adica: acetilcolina provoaca inhibitia activitatii inimii, pe cand adrenalina are o actiune stimulatoare.

Ca regula generala, cele doua componente nervoase vegetative produc efecte asemanatoare si asupra vaselor sangvine contractile, pe cale parasimpatica obtinandu-se o inhibitie a tonusului muscular - si deci o vasodilatatie - iar pe cale simpatica o intensificare a acesteia si, prin urmare, o vasoconstrictie. Exceptie de la aceasta regula fac numai vasele care iriga miocardul (arterele coronare), asupra carora efectele neurovegetative sunt exact opuse celor aratate mai sus. In conditiile relatiilor fiziologice normale din organism, controlul sistemului nervos asupra inimii si vaselor sangvine se efectueaza prin mecanisme reflexe (neconditionate si conditionate).

Principalii centri in care se inchid aceste reflexe se gasesc in portiunea bulbara a trunchiului cerebral. Asupra centrilor bulbari reglatori ai circulatiei pot avea o influenta considerabila si impulsurile care le parvin de la diferiti alti centri nervosi si mai ales de la centrii vegetativi superiori din hipotalamus, precum si de la scoarta emisferelor cerebrale. Sunt bine cunoscute efectele produse asupra inimii de unele stari de excitatie ale nervilor superior, de pilda cele provocate elevilor la verificarea cunostintelor sau cu ocazia unei manifestari in public.

Circulatia sangelui poate fi profund influentata si prin inervatia directa sau indirecta a unor factori chimici prezenti chiar in compozitia acestuia. Am aratat deja ca adrenalina (secretata de medulosuprarenala) provoaca efecte comparative cu cele obtinute prin excitarea sistemului nervos simpatic. Efectele contrare se obtin sub actiunea unui hormon pancreatic (vagotonina).
 * Reglarea umorala**

Intre reglarea nervoasa si cea umorala exista stranse corelatii. Ca regula generala, efectele imediate asupra circulatiei se produc pe cale reflexa, iar cele de durata sunt obtinute prin intermediul factorilor umorali, deci indirect, intrucat mobilizarea acestora se face, de asemenea, in prima instanta pe cale nervoasa. Prin urmare, rolul conducator in procesele fiziologice de reglare a circulatiei sangelui il are sistemul nervos.

Din aceasta cauza, orice tulburare a raporturilor dintre centrii regulatori ai circulatiei si ceilalti centri nervosi poate aduce dupa sine si dereglari mai mult sau mai putin grave ale activitatii inimii si ale motricitatii vaselor. Un exemplu concludent despre consecintele tulburarii raporturilor dintre acesti centri ne este oferit de boala hipertonica.

**Sangele**
Sangele este un lichid de culoare rosie, care contine numeroase celule (elemente figurate), fapt pentru care poate fi considerat si ca un adevarat tesut conjunctiv, a carui substanta intercelulara, numita plasma, este lichida. Cantitatea totala de sange in medie pentru un organism de 60-70 kg este 51 la barbat si 41 la femeie. Orice crestere sau scadere a masei sangvine este urmata de tulburari in functia aparatului circulator, daca depaseste anumite valori.
 * Compozitia sangelui**

Organismul dispune de mijloace potrivite pentru a mentine volumul sangvin in valori apropiate constante. Plasma - este un lichid vascos de culoare galbuie. Reactia plasmei este usor alcalina si aceasta stare este indispensabila desfasurarii proceselor vitale. Mentinerea in limite fiziologice a proprietatilor sangelui depinde de asigurarea unei concentratii relativ constante a elementelor chimice din plasma.

Plasma este alcatuita dintr-un numar mare de substante. Principalii sai constituenti sunt: apa (aproximativ 90%), substante minerale, gaze (Oz, C02, N2), substante organice: protide, glucide, lipide, vitamine, enzime, hormoni, produsi de dezasimilatie. Apa, in organism, se gaseste in cantitate mare, provenind din bauturi, alimente si din transformarile de substante (metabolism).
 * Compozitia chimica**

Apa se elimina din organism pe cale urinara, prin materiile fecale, prin evaporarea pulmonara si prin transpiratia tegumentara. La persoanele sanatoase, intrarile si iesirile de apa se echilibreaza perfect. Cand cantitatea de apa din sange scade, se produce senzatia de sete. In organism, apa indeplineste mai multe roluri importante:
 * constituie un mediu excelent de solubilizare a diferitelor substante;
 * serveste la transportul substantelor;
 * contribuie la mentinerea echilibrului termic al organismului.

In mediul intern sunt dizolvate numeroase substante minerale: cloruri, bicarbonati si fosfati de: sodiu (Na), potasiu (K), magneziu (Mg), calciu (Ca). Aceste substante sunt esentiale pentru viata organismului, deoarece indeplinesc urmatoarele roluri:
 * Substantele minerale**
 * asigura echilibrul osmotic al celulelor;
 * participa la polarizarea membranelor si conditioneaza excitabilitatea celulara;
 * stabilizeaza reactia sangelui (concentratia ionilor de hidrogen), facand ca pH-ul acestuia sa ramana aproape constant (7,3).

In sange se gasesc diferite categorii de substante organice
 * Substantele organice**
 * nutrimente si vitamine, absorbite la nivelul tubului digestiv sau eliberate din depozitele organismului (ficat, tesut hipodermic);
 * produsi finali de dezasimilatie, care sunt transportati la organele de excretie;
 * produsi de secretie interna (hormoni), elaborati de diferite glande endocrine;
 * anticorpi, cu rol de aparare a organismului fata de unele microorganisme;
 * proteine specifice proprii sangelui (serumalbumina, serumglobulina, fibrinogenul).

Globulele rosii (hematiile sau eritrocitele). Asa cum le gasim in sangele circulant, ca niste celule mici, rotunde, cu diametrul de 5-7 microni fara nucleu, reprezinta doar o etapa din viata relativ lunga, de 100-120 de zile, a hematiilor. Pentru a le privi ca adevarate elemente vii trebuie sa le cunoastem din momentul in care se nasc, sa le urmarim in forma lor adulta indeplinindu-si functia pana la moarte.
 * Elementele figurate**

Globulele rosii iau nastere in tesutul reticulo-endotelial ce se gaseste in maduva oaselor. La nastere, maduva din toate oasele formeaza hematii, fapt ce explica culoarea rosie (maduva rosie). Cu timpul, o parte isi pierde reversibil aceasta capacitate, se incarca cu grasime si devine galbena (maduva galbena). Intre maduva galbena si maduva rosie este un echilibru dinamic, maduva galbena transformandu-se in maduva producatoare de hematii ori de cate ori nevoile organismului o impun.

In maduva oaselor, hematiile sunt celule nucleate. inainte de a intra in torentul circulator isi pierd nucleul (devin mature) si se incarca cu hemoglobina, substanta chimica cu rol in transportul 02 si C02. Pierderea nucleului reprezinta o adaptare functionala care asigura o suprafata mare necesara transportului de gaze respiratorii 02 si C02.

Forma hematiilor este de disc biconcav, forma geometrica ce ofera maximum de suprafata pentru minimum de volum. Numarul mare de eritrocite in sangele circulant (4.000.000 - 5.000.000 pe mm3) face ca aceste minuscule elemente sa totalizeze o suprafata de 2.500-3000 m2. Cresterea numarului hematiilor se numeste poliglobulie si scaderea, anemie.

Numeroase conditii fiziologice sunt insotite de poliglobulie. Ea va aparea ori de cate ori organismul are nevoie de o cantitate crescuta de 02, ca de exemplu: efortul fizic, ascensiunile pe munti (poliglobulie de altitudine) etc. Rolul important in transportul oxigenului revine hemoglobinei (Hb), component chimic principal al hematiilor, cel care da si culoarea rosie sangelui. Hemoglobina este o proteina complexa, formata dintr-o globulina si o grupare neproteica ce contine fier numita hem.

Fierul are capacitatea de a fixa oxigenul molecular printr-o legatura labila, formand un compus chimic labil numit oxihemoglobina. Fixarea oxigenului se face la nivelul alveolelor pulmonare si legatura se desface la nivelul celulelor, unde 02 este cedat. Tot in mod reversibil (labil) hemoglobina are capacitatea de a lega C02 formand carbohemoglobina. Rezulta ca hemoglobina este un transportor de 02, de la nivel pulmonar la nivel celular, si de C02, de la nivel celular in nivel pulmonar.

Cand in atmosfera, in urma arderilor incomplete, apare CO (oxidul de carbon), se formeaza o combinatie stabila (carboxihemoglobina), hemoglobina avand foarte mare afinitate pentru acest gaz. Este scoasa astfel din functie o parte din hemoglobina si se produce asfixia. Trebuie sa se intervina repede cu aer continand o mare proportie de 02.

Sub actiunea unor substante puternic oxidante (hipermanganat), hemoglobina fixeaza oxigenul atomic printr-o legatura stabila. Se formeaza methemoglobina, care, ca si in cazul oxidului de carbon, poate duce la asfixie. Numarul hematiilor in sangele circulant este asigurat prin mecanisme nervoase si umorale complexe.

In fiecare moment sunt distruse milioane de hematii imbatranite, uzate, dar in acelasi timp un numar egal se formeaza in organele hematopoietice. Se realizeaza astfel echilibrul biologic, universal valabil, intre ce se naste si ce moare. Produsii de degradare ai hematiilor ajung pe cale sangvina la centrii nervosi de reglare ai eritropoiezei, situati in hipotalamus, pe care il stimuleaza. Excitantul fiziologic al acestor centri este insa concentratia oxigenului din sange.

Splina este un rezervor in care pot fi pastrate in depozit un numar mare de hematii. Cand este nevoie de un numar mai mare de hematii in circulatie, atunci se provoaca, pe cale nervoasa si prin hormonul adrenalina, contractia musculaturii splinei si expulzarea elementelor figurate necesare. Ulterior, cand organismul revine in conditii normale, rezervorul splenic se umple din nou, prin retinerea unei parti din hematiile care fusesera in circulatie.

Contractiile splinei pot fi uneori atat de puternice, incat devin dureroase. Leucocitele (globulele albe) sunt elemente figurate celulare ale sangelui lipsite de pigment. Exista trei categorii principale de leucocite: unele care se formeaza in maduva rosie a oaselor (granulocitele), altele care isi au originea in ganglionii limfatici (limfocite) si monocitele in proportie de 74% din tesutul reticuloendotelial.

Granulocitele in proportie de 74% din leucocite participa la apararea organismului prin actiunea lor fagocitara antiinfectioasa. in infectiile locale se produce o mobilizare intensa de granulocite. Acestea trec prin peretii capilarelor (diapedeza) si incep atacul impotriva microorganismelor invadatoare. Pana la urma, pe campul de lupta se concentreaza tot mai multe leucocite, dintre care un mare numar dispar. Abcesul care se formeaza contine: fragmente de celule din tesutul invadat, bacterii fagocitare, bacterii vii, leucocite moarte si leucocite vii. Ansamblul tuturora formeaza puroiul.

Limfocitele in proportie de 22% din leucocite joaca un rol insemnat in procesele de reparare a tesuturilor lezate, in apararea organismului impotriva unor bacili (ex. al tuberculozei si leprei) si in imunitate prin elaborarea de anticorpi. Monocitele in proportie de 4% din leucocite sunt de talie mare. Citoplasma lor este bogata in enzime. Datorita acestora ele au o puternica actiune fagocitara, asemanatoare cu aceea a celulelor macrofage fixe (histiocite) din tesutul reticuloendotelial.

Sistemul reticuloendotelial este o varietate de tesut conjunctiv, format din mai multe feluri de celule, printre care este prezenta si o categorie de celule macrofage fixe (histiocite) din care se considera ca deriva monocitele (macrofage libere). Macrofagele sistemului reticuloendotelial indeplinesc mai multe functii: distrug hematiile si leucocitele alterate, fagociteaza microorganismele si elaboreaza anticorpi.

**Sistemul arterial**
Ansamblul vaselor prin care sangele este condus de la inima in tot corpul constituie sistemul arterial. Acesta este reprezentat prin ramificatiile, de diferite grade, a doua vase principale: artera aorta si artera pulmonara.


 * Artera pulmonara** comunica printr-un orificiu, cu ventriculul drept. Orificiul este prevazut cu trei valvule, in forma de cuib de randunica, asezate astfel incat sangele poate trece din ventricul in artera, dar in sens invers nu. Trunchiul arterei se divide in doua ramuri principale - dreapta si stanga; acestea patrund fiecare in cate un plaman, in interiorul caruia se arborizeaza foarte abundent.


 * Artera aorta** este vasul prin ale carui ramificatii se distribuie sangele in tot restul corpului. Acest vas este in comunicare cu ventriculul stang printr-un orificiu asemanator cu cel al arterei pulmonare. Se gaseste si aici un aparat valvular, care indeplineste acelasi rol, de a asigura circulatia numai intr-un singur sens. La acest vas se pot distinge trei parti principale: ascendenta (foarte scurta), carja sau crosa si descendenta (toracica - abdominala).

Principalele ramuri ale aortei, mergand de la inima spre periferie, sunt: **arterele coronare**, care isi au originea in apropierea orificiului aortei, se ramifica in peretii inimii, asigurandu-i acesteia o irigare asemanatoare cu cea a altor organe. Din carja aortei se desprinde spre dreapta o ramura viguroasa, denumita trunchiul brahiocefalic, care se bifurca, dand nastere arterei carotide comune, care merge la cap, si arterei subclaviculare drepte, care devine humerala dreapta. La randul lor, aceste artere se bifurca: humerala dand radiala si cubitala, iar carotida, dand o ramura externa, care merge la fata, si o ramura interna, care patrunde in interiorul cutiei craniene, irigand creierul.

Din carja aortica se ramifica: carotida stanga (care se ramifica la fel cu carotida dreapta) si artera subclaviculara stanga (care devine humerala si se bifurca, dand radiala si cubitala). De pe traiectul aortei descendente se desprind mai multe artere: intercostale, trunchiul celiac (dand ramuri la ficat, stomac si splina), renale si mezenterica. in dreptul vertebrei a IV-a lombare, aorta descendenta se bifurca, dand cele doua artere iliace primare.

Fiecare dintre acestea dau nastere la cate o ramura secundara (artera iliaca interna care merge la bazin). Ramura principala - iliaca externa - devine la nivelul coapsei artera femurala, care se divide in gamba intr-o artera tibiala si o artera peroniana. Fiecare dintre arterele mentionate mai sus se ramifica in ramuri din ce in ce mai fine, ajungandu-se pana la urma la arteriole si, prin intermediul acestora, la capilare.

**Sistemul circulator limfatic**
Lichidul interstitial provine din sange, insa spre deosebire de acesta, el nu contine elemente figurate si substante proteice macromoleculare (serumalbumine, serumglobuline si fibrinogen). Din cauza unor substante organice care rezulta din metabolismul tesuturilor, compozitia lichidului interstitial difera nu numai de la un teritoriu al corpului la alt teritoriu, ci si in acelasi <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">loc, in functie de activitatea fiziologica indeplinita.

Lichidul interstitial patrunde in mod treptat in interiorul unor capilare, chiar la nivelul spatiilor dintre celule, dand nastere limfei. Limfa nu este absolut identica cu lichidul interstitial, deoarece ea mai con{ine si un numar considerabil de limfocite si o seama de substante proteice cu care se imbogateste in cursul trecerii prin sistemul limfatic.
 * Limfa**

Drenarea lichidului interstitial se realizeaza prin reteaua de capilare limfatice. Ele converg spre vase colectoare mai importante, numite vene limfatice, iar acestea, la randul lor, conflueaza: cele din regiunea capului, a bratului drept si a jumatatii superioare a partii drepte a toracelui intr-un vas limfatic numit marea vena limfatica, prin care limfa se varsa in unghiul format de vena jugulara interna si vena subclaviculara dreapta, pe cand cele din restul corpului se deschid intr-un canal toracic situat in apropierea coloanei vertebrale, prin care limfa se varsa in vena subclaviculara stanga.

Sistemul limfatic se deosebeste de sistemul circulator sangvin prin urmatoarele caractere principale: • este adaptat in functie de drenarea tesuturilor, din care cauza capilarele sale formeaza retele terminale (in forma de deget de manusa), pe cand capilarele sangvine fac legatura intre artere si vene; • peretii vaselor limfatice sunt mai delicati decat cei ai vaselor sangvine, asemanandu-se cu cei ai venelor. Poseda cele trei tunici caracteristice, insa tunica medie are fibrele musculare orientate in sensuri diferite.

Poseda valvule asemanatoare cu ale venelor.Pe traseul venelor limfatice si mai ales la locul unor confluente ale acestora se gasesc niste formatii caracteristice, numite ganglioni limfatici prin care trebuie sa treaca limfa in mod obligatoriu. Examinandu-se la microscop sectiunile facute printr-un ganglion limfatic, se poate constata ca are urmatoarea structura: la exterior este invelit intr-o capsula conjunctiva, din care patrund spre interiorul sau niste fasii sau trabecule, datorita carora continutul sau este divizat in mai multi foliculi.

Foliculii sunt formati din celule care dau nastere la limfocite; printre foliculi se mai gasesc si niste spatii sinuoase, prin care trece limfa de la vasele aferente spre vasul eferent, luand pe parcurs un mare numar de limfocite. Fiecare ganglion poseda si o irigatie obisnuita sangvina. Rolul irigatiei sangvine este acela de a asigura metabolismul elementelor structurale ganglionare. Ganglionii limfatici sunt mai numerosi in anumite teritorii ale corpului (gat, axila, mezenter, plamani regiunea inghinala).

Tesut limfoid abundent se gaseste si in: splina, timus, amigdale etc. in cazul unor infectii, volumul lor creste foarte mult deoarece se produce o reactie de aparare, care consta in intensificarea formarii de celule fagocitare (macrofage) care distrug microorganismele aduse din tesuturi de limfa. Circulatia limfei este asigurata prin aceleasi actiuni fiziologice care intervin si in cazul circulatiei venoase, cu exceptia presiunii restante.

Circulatia limfatica nu poate beneficia direct de efortul cardiac, deoarece retelele capilare limfatice nu au nici o legatura directa cu sistemul circulator sangvin. Din aceasta cauza, circulatia limfatica se efectueaza deosebit de lent. Intrucat rolul cel mai mare in circulara limfatica il au aspiratia toracica si presiunea exercitata de contractiile musculaturi somatice, activitatea ei poate fi asigurata prin exercitii fizice. in caz de oboseala, acestea pot fi inlocuite prin masaje.

**Sistemul digestiv**

 * Sistemul digestiv** (digestia) are <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">loc intr-un tub lung de 9m ,in tubul digestiv care incepe cu cavitatea bucala (pe aici intra hrana) si se termina cu rectul (pe aici se indeparteaza substantele neasimilate). Partile principale sunt: cavitatea bucala, faringele, esofagul, stomacul si intestinele. Gura, prima portiune a tubului se afla in cavitatea bucala. Aici au loc cele mai importante subprocese ale digestiei, incepând cu descompunerea moleculelor mari in molecule mai <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">mici, dizolvabile.

<span class="wiki_link_ext">

Cavitatea bucala
este separata de fosele nazale prin bolta palatina, alcatuita din palatul dur si valul palatin. Limba este un organ musculos, alcatuit dintr-o radacina si un corp liber. Dintii sunt organe dure, fixate in cavitati numite alveole dentare. Colul face legatura dintre coroana si radacina. In consumarea alimentelor un rol important il au dintii.

In partea din fata opt incisivi (patru in dantura superioara, patru in cea inferioara), patru canini (cate unul in partea superioara si inferioara, pe ambele laturi), opt premolari si doisprezece molari. Saliva este secretata de trei perechi de glande salivare. In

faringe
<span class="wiki_link_ext"> esofagul se incruciseaza cu caile respiratorii.

Esofagul
este o conducta musculo-membranoasa ale carei capete sunt inchise de niste inele musculoase.

<span class="wiki_link_ext">

Stomacul
este un sac in forma de J, asemanator cu cimpoiul, ce se imparte in trei parti functionale: gura stomacului - cardia, fundul stomacului si portiunea terminala. Aceste parti produc sucuri gastrice diferite. Producerea sucului gastric este controlata in mare parte de nervi si in parte de hormoni.

<span class="wiki_link_new">Pancreasul exocrin secreta sucul pancreatic (un lichid limpede si incolor), care este condus prin doua canale in duoden. Situat in spatele stomacului, imediat sub acesta, seamana cu o sticla culcata. Pancreasul incepe sa produca sucul imediat dupa ce hrana a fost introdusa in gura. O alta functie principala a pancreasului uman este producerea celor doi hormoni pancreatici, insulina si glucagonul.

<span class="wiki_link_new">Vezica biliara este un sac in forma de para atasat de partea de jos a ficatului, functia ei fiind de a depozita bila care se produce in ficat si de a o elimina la nevoie. Bila este un lichid galben-verzui, avand in compozitia sa in cea mai mare parte apa, <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">plus colesterol, saruri biliare si acizi biliari. Bila se elimina prin canalul biliar comun in duoden unde se amesteca cu chimul gastric. Corpul uman are nevoie de bila pentru a digera grasimile.


 * Ficatul**, cea mai mare glanda (1,5 - 2kg), este situat in partea dreapta superioara a abdomenului, sub diafragma. Pe fata superioara a ficatului se observa lobul drept si lobul stang. Lobul drept este mai mare, ocupând toata partea dreapta de sus a abdomenului. La exterior exista o capsula conjuctiva - fibroasa din care pornesc spre interior pereti, care separa ficatul in lobuli. Ficatul produce zilnic aproximativ 1 litru de bila, care alimenteaza in permanenta vezica biliara. Este un adevarat centru de reciclare, in special pentru globulele sanguine rosii moarte. Durata normala de viata a globulelor sanguine rosii este de aproximativ 100 zile.

<span class="wiki_link_ext">

este partea din tubul digestiv care face legatura dintre stomac si intestinul gros. Este un tub elastic si moale de muschi si membrane intestinale, care sta strâns rasucit in cavitatea abdominala, si care intins poate ajunge la o lungime de 6m. In intestinul subtire se disting trei parti: duodenul, jejunul si ileonul. Duodenul are forma literei C si este asezat in spatele abdomenului prin muschiul peritoneal, celelalte parti fiind acoperite de peritoneu numai pe fata lor anterioara.

Intestinul gros
are o lungime de 1,5m si o latime de 6,5 cm. Este impartit in 4 sectiuni principale: cecum, colon, rect si canalul anal. Prima portiune a intestinului gros este colonul, care incepe in partea dreapta a abdomenului. Ileonul se varsa in colon deasupra capatului sau inferior. Segmentul inchis de sub aceasta jonctiune - cecum, de forma unei pungi din care se prelungeste apendicele. Colonul traverseaza abdomenul pe sub stomac, inainte sa se curbeze din nou brusc in jos. Partea din colon care ajunge la pelvis se numeste rect- o portiune de trecere de aproximativ 12 cm lungime, care se termina in canalul anal.

Unit cu partea superioara a stomacului, duodenul este portiunea initiala a intestinului subtire cu rol in digestia eficienta a hranei. Are o forma de potcoava ce inconjoara capul glandei pancreatice. Peretele duodenului are doua straturi musculare care se contracta si se relaxeaza alternativ, contribuind la deplasarea continutului alimentar in timpul digestiei. Deasupra stratului muscular se gaseste submucoasa ce contine multe glande care secreta mucusul protectiv. Aceasta previne autodigestia duodenului sau lezarea lui de catre compusi acizi reveniti din stomac.

In stratul superficial al duodenului, mucoasa, se gasesc glande care secreta un suc alcalin ce contine unele dintre enzimele necesare pentru digestie. Sucul actioneaza, de asemenea, pentru a neutraliza secretia gastrica acida. Celulele mucoasei necesita o reinoire constanta. Ele se multiplica mai rapid decat oice alte celulue ale organismului: din o suta de celule, una este inlocuita la fiecare ora pe tot parcursul vietii.

<span class="wiki_link_ext">

Digestia
Hrana partial digerata care ajunge in duoden contine mult acid clorhidric. In duoden, aciditatea este neutralizata de catre secretiile proprii ale duodenului si de actiunea bilei si a sucurilor pancreatice, care se varsa in duoden din vezicula biliara si pancreas. Duodenul primeste sucurile digestive de la pancreas si cantitatile importante de bila, care este produsa in ficat si stocata in vezica biliara, pana cand este nevoie de ea.

Secretia sucului pancreatic este declansata de doi hormoni. Secretina stimuleaza producerea unor cantitati mari de sucuri alcaline care neutralizeaza aciditatea chimului partial digerat. Enzimele pancreatice se produc ca raspuns la eliberarea unui al doilea hormon, pancreozimina. Bila este, de asemenea, eliberata in duoden din vezicula biliara, pentru a fragmenta particulele de grasimi.

Enzimele pancreatice ajuta la digestia hidratilor de carbon si a proteinelor pe langa cea a grasimilor. Aceste enzime includ tripsina, care desface peptonele in componente mai <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">mici, peptidele; lipaza care desface grasimile in molecule de glicerol si acizi grasi; amilaza care desface hidratii de carbon pana la maltoza. Hrana digerata patrunde apoi in jejun si ileon, portiuni ale intestinului subtire situate in continuarea duodenului, unde au <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">loc stadiile finale ale modificarilor chimice. Enzimele sunt eliberate de celulele unor mici indentatii numite criptele Lieberkuhn.

Cea mai mare parte a absorbtiei are <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">loc in ileon, care pe peretele interior prezinta milionae de proeminente minuscule, denumite vilozitati.. Fiecare vilozitate contine un capilar si o mica ramura limfatica, chilifer. Cand hrana digerata vine in contact cu vilozitatile, glicerolul, acizii grasi si vitaminele dizolvate intra in chilifere si sunt transportate in sistemul limfatic si, apoi, in fluxul sangvin.

Aminoacizii rezultati din digestia proteinelor si zaharurilor din hidratii de carbon, <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">plus vitamine si minerale importante cum ar fi calciu, fier, iod, sunt absorbite direct in capilarele vilozitatilor Aceste capilare duc la vena port-hepatica, care transporta hrana direct la ficat. Acesta, la randul lui, retine unele substante pentru necesitatile proprii si pentru stocare, iar restul acestora sunt trecute mai departe in circulatia generala a organismului.

Este o membrana care sustine jejunul si ileonul. Este alcatuita din doua straturi de peritoneu. Are o lungime de aproximativ 15 cm si este atasata de peretele posterior al abdomenului. Adancimea mezenterului, masurata de la baza pana la intestit, este de aproximativ 20 cm, ceea ce permite atat jejunul, cat si ileonul sa se miste relativ liber in cavitatea abdominala.
 * Mezenterul**

Jejunul reprezinta sediul de absorbtie al alimentelor nutritive utilizabile din hrana, lasand sa treaca apa si produsii de degradare. Procesul de absorbtie este finalizat de ileon. Jejunul are o lungime de aproximativ 2,5 m inainte de jonctiunea cu ileonul. Pentru a indeplini acest rol, jejunul are o structura specializata, pentru a asigura o suprafata maxima de contact cu lumenul, astfel incat sa poata asigura o absorbtie crescuta.
 * Jejeunul**

Mucoasa jejunala prezinta o serie de pliuri circulare. Observand la microscop suprafata interna, se vede ca intreaga suprafata este alcatuita din <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">mici proeminente digitiforme, denumite vilozitati. Fiecare vilozitate are aproximativ un milimetru. Suprafata de contact cu hrana digerata creste si mai mult, deoarece invelisul celular al fiecarei vilozitati are o structura specifica, cu "margine in perie".

<span class="wiki_link_ext">

Absorbtia hranei
Intrucat jejunul are rolul de a permite trecerea hranei din intestin in sange, necesita o irigatie eficienta. Arterele si venele ce transporta sangele catre si de la peretii jejunali trec prin mezenter. Venele care dreneaza jejunul, ca si venele care dreneaza restul intestinului, nu ajung direct la inima, ele conflueaza pentru a forma vena porta, care ajunge la ficat.

Aceasta inseamna ca substantele nutritive absorbite in sange sunt transportate intai la ficat, pentru metabolizare, inainte de a ajunge in restul organismului.Grasimile din alimente sunt absorbite in sistemul limfatic concomitent cu absorbtia altor substante nutritive in sange. Fiecare vilozitate are un vas limfatic central sau "chilifer", care face posibila absorbtia. Acest tip particular de fluid limfatic ce contine grasimi si care dreneaza din intestin este denumit chil.

Reprezinta portiunea terminala a intestinului subtire, in care hrana ajunge, in drumul ei, de la stomac la colon. Are o lungime de 3,5 m - conectand duodenul si jejunul cu intestinul gros - si reprezentand aproximativ jumatate din lugimea totala a intestinului subtire. Ileonul are o structura asemanatoare cu celelalte doua segmente ale intestinului subtire. Suprafata externa este protejata de peritoneu - o membrana care captuseste cavitatea abdominala. Peretele este alcatuit, in principal, din straturi musculare responsabile pentru transportul hranei digertae si straturi mucoase care delimiteaza lumenul.
 * Ileonul**

Este un fluid consistent, amar, de culoare galben-verzuie, produs in ficat si stocat in vezicula biliara. Este eliberat din vezicula in intestinul subtire, ca raspuns la prezenta alimentelor, si este esentiala pentru digerarea grasimilor. Face parte, de asemenea, din sistemele excretorii ale corpului, deoarece contine produsii de degradare a celuleor uzate. In fiecare zi, ficatul produce aproximativ 1 litru de bila. Desi contine peste 95 % apa, are in compozitie o gama larga de substante chimice ce includ saruri minerale, colesterol si pigmenti biliari ce ii confera culoarea caracteristica.
 * Bila**

Bila ramane in vezicula biliara pana cand devine necesara in procesul de digestie. Pe masura ce hrana patrunde din stomac in duoden, acesta produce un hormon denumit colecistochinina. Acest hormon ajunge pe cale sangvina la vezicula biliara si determina contractia peretilor acesteia, astfel incat bila este eliminata. Dupa aceea, bila se scurge printr-un alt duct, ductul biliar comun (coledoc) si printr-un orificiu ingust, sfincterul Oddi, care permite sa patrunda in intestinul subtire.

Sarurile minerale din bila, ce includ bicarbonatul, nutralizeaza aciditatea hranei partial digerata in stomac. Sarurile biliare, substante chimice denumite glicocolat de sodiu si taurocolat de sodiu, descompun grasimile astfel incat enzimele digestive isi pot exercita actiunea. Pe langa actiunea de emulsionare, se crede ca sarurile biliare favorizeaza absorbtia grasimilor prin peretle intestinal. Ele transporta de asemenea vitaminele A, D, E, K.

Organismul isi conserva sarurile biliare. Ele nu sunt distruse dupa utilizare, 80-90 % dintre ele fiind transportate inapoi la ficat prin sange, unde stimuleaza secretia de ila si sunt refolosite de organism. Culoarea bilei se datoreaza pigmentului denumit bilirubina. Una din functiile principale ale ficatului este de a lisa globulele rosii uzate. In cursul acestui proces, hemoglobina, pigmentul din eritrocite, este descompus chimic si formeaza biliverdina, un pigment verde care este rapid convertit in bilirubina de culoare galben-verzuie.


 * Rinichii** sunt situati in partea dorsala a abdomenului, in spatele stomacului si ficatului, de o parte si de alta a sirei spinarii, protejati de coastele inferioare(rinichiul stâng mai sus decât cel drept). Fiecare rinichi are o lungime de aproximativ 10cm, o latime de 6cm si cântareste circa 150gr. Rinichiul este conectat la principalul sistem sangvin prin intermediul arterei renale, care transporta sângele spre rinichi si prin vena renala, care transporta din rinichi sangele filtrat si curatat.

Rinichiul este acoperit la exterior de o capsula fibroasa, sub care se gasesc doua zone: zona corticala (de culoare brun-galbuie, la exterior) si zona medulara (de culoare rosu-inchis, la interior). Piramidele renale sunt alcatuite din tuburi colectoare si vase de sange. Unitatea structurala si functionala a rinichiului este nefronul. Artera renala se ramifica pâna la nivel de arteriole, care patrund câte una in capsula nefronului si formeaza glomerulul. Pelvisul renal se continua cu uretrele. Uretrele sunt conducte (25-30cm) care ies din partea concava a fiecarui rinichi.


 * Vezica urinara** este un organ cavitar, in care se depoziteaza urina, situata in partea inferioara a cavitatii abdominale. Peretele muscular are trei straturi de muschi si este captusit cu o mucoasa cutata. Uretra, aflata in continuarea vezicii urinare, este canalul de evacuare a urinei in mediul extern.

**Sistemul endocrin**
Totalitatea glandelor endocrine sau cu secretie interna din organism formeaza sistemul endocrin. Glandele endocrine au in structura lor epitelii secretori ale caror celule isi varsa produsii, numiti hormoni, direct in sange.

Hormonii sunt factori activi, care pe cale umorala intervin in dezvoltarea si mentinerea structurii normale si in reglarea functiilor organismului. intre sistemele de coordonare nervoasa si umorala exista o stransa interdependenta functionala.

Cele doua mecanisme se completeaza; actiunea nervoasa prin care functiile organismului sunt stimulate sau inhibate in mod rapid este prelungita prin intrarea in actiune a mecanismelor umorale care au o durata de actiune mai lunga.

Buna functionare a glandelor endocrine este o conditie esentiala pentru asigurarea proceselor de crestere, nutritie si reproducere, pe langa rolul ce le revine in reglarea mecanismelor de adaptare a organismului la conditiile mereu schimbatoare ale mediului. Toate organele interne au o dubla reglare: nervoasa si umorala. Glandele endocrine sunt: hipofiza, epifiza, tiroida, paratiroidele, timusul, suprarenalele, pancreasul endocrin si glandele genitale.

**Epifiza**
Este o glanda de forma conica, de culoare rosie-cenusie, localizata in depresiunea dintre coliculii cvadrigemeni anteriori (diencefal). Ea este legata printr-o tulpina de tavanul ventri- culului III. Este alcatuita dintr-o capsula, un tesut de sustinere si un parenchim secretor.

Hormonul sau principal este melatonina, care are actiune inhibitoare asupra glandelor sexuale (functie antigonadotropica, ce explica involutia epifizei dupa pubertate). De asemenea, actioneaza si asupra axului hipotalamo-hipofizo-corticosuprarenalian. Melatonina are si efect hipoglicemiant. Epifiza are legaturi functionale cu retina, stimulii luminosi determinand, prin intermediul nervilor simpatici, scaderea sintezei de melatonina.

**Glandele suprarenale**
Sunt glande <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">mici, perechi, situate deasupra polului superior al fiecarui rinichi. Ele sunt alcatuite din doua zone de origine, structura si functie diferita: zona corticala sau corticosuprarenala si zona medulara sau medulosuprarenala.

a) **Zona corticala sau corticosuprarenala (CSR)** este de origine mezodermica, formata din celule epiteliale dispuse in cordoane si separate prin sinusuri venoase. Dupa modul cum se dispun cordoanele de celule glandulare, corticosuprarenala se imparte in trei zone: glomerulara, fasciculata si reticulata. Ea secreta trei categorii de hormoni steroizi: mineralocorticoizi, glucocorticoizi si sexosteroizi. Mineralocorticoizii au ca reprezentant principal aldosteronul, cu rol in reglarea metabolismului mineral.El determina reabsorbtia Na+ si eliminarea potasiului K+ la nivelul tubulilor distali si colectori ai nefronilor.

Astfel, se mentine echilibrul acidobazic si presiunea osmotica normala a mediului intern. Hipersecretia acestor hormoni determina absorbtia suplimentara de CI" si HC032~, iar hiposecretia determina acidoza. Reglarea secretiei se face prin stimularea glandei de catre sodiul si potasiul sangvin prin ACTH si prin renina (hormon secretat de catre aparatul glomerular al nefronilor renali). Glucocorticoizii reprezentati prin cortizol, intervin in principal in metabolismul intermediar al glucidelor. El stimuleaza gluconeogeneza (sinteza glucidelor din aminoacizi sau lipide la nivel hepatic).

Activeaza catabolismul proteic cu exceptia celui din celulele hepatice. Intervin si in metabolismul lipidic, prin mobilizarea acizilor grasi din tesutul adipos. Factorii de stres activeaza sistemul hipotalamo-hipofizi-cortico-suprarenalian, declansand secretii crescute de hormoni glucocorticoizi. Secretia de glucocorticoizi este subcontrolul hipotalamusului. Stimulul pentru secretie il reprezinta ACTH. Hormonii sexosteroizi sunt asemanatori celor secretati de gonade, a caror actiune o completeaza, contribuind in special la aparitia si dezvoltarea caracterelor sexuale secundare. Acestea diferentiaza cele doua sexe prin: dezvoltarea specifica a musculaturii, depunerile lipidice, pilozitate caracteristica, timbrul vocii etc. Reglarea secretiei de hormoni corticosuprarenali se face printr-un mecanism hipotalamo-hipofizar de tip feedback, in care un rol important il joaca ACTH-ul.

b) **Zona medulara sau medulosuprerenala (MSR)** are origine mezodermica, este formata din celule glandulare de forma poligonala, dispuse in cordoane scurte care limiteaza capilarele sinusoide venoase si arteriale. Ea secreta doi hormoni: adrenalina si noradrenalina, care sunt mediatori chimici ai sistemului nervos vegetativ simpatic.Actiunea lor principala se manifesta la nivelul metabolismului, determinand: glicogenoliza si hiperglicemie, mobilizarea grasimilor din depozite si catabolizarea acizilor grasi; tahicardie, vasoconstrictie si hipertensiune; relaxarea musculaturii netede a peretilor tubului digestiv, contractia sfincterelor si inhibarea majoritatii secretiilor digestive.

Stresul si suprasolicitarile (efort fizic, frig, tensiune nervoasa etc.) stimuleaza secretia medulosuprarenalei. in stari de stres, cu care organismul este obisnuit, creste secretia de noradrenalina, iar in cele neobisnuite creste secretia de adrenalina. in acest fel, medulosuprarenala exercita un rol important in adaptarea organismului la agresiuni interne sau externe. Reglarea secretiei medulosuprarenalei se face prin sistemul nervos simpatic si nivelul glicemiei.

**Hipofiza**
Hipofiza (glanda pituitara) are dimensiunile unui bob de fasole si 0,5 g greutate. Este localizata in saua turceasca a sfenoidului, sub hipotalamus de care este legata printr-un pedicul sau tija pituitara. Hipofiza este formata din trei lobi: anterior, mijlociu si posterior. Lobii anterior si mijlociu (intermediar) au origine epiteliala, iar lobul posterior are origine nervoasa, ca si hipotalamusul. Lobul posterior este legat de hipotala- mus prin tractul hipotalamo-hipofizar, iar lobul anterior, prin vase sangvine, care dupa ce se capilarizeaza la baza hipotalamusului, se colecteaza in vene dispuse in jurul tijei hipofizare si apoi se apilarizeaza din nou la nivelul hipofizei anterioare, formand sistemul porthipofizar.

A) Lobul anterior este constituit din cordoane de celule care formeaza epiteliul secretor al glandei. Aceasta cuprinde celule specifice pentru fiecare din hormonii secretati, cunoscuti sub numele de hormoni tropi.

a) **Hormonul somatotrop (STH)** este hormonul de crestere, care stimuleaza cresterea armonioasa a intregului organism. De asemenea, intervine in dezvoltarea celulelor, activeaza transportul aminoaci-zilor in celule si stimuleaza sinteza tisulara a proteinelor, cu efect asupra cresterii oaselor, muschilor si viscerelor. Intensifica oxidarea lipidelor, asigurand energia necesara sintezei proteice.

Are rol hiperglicemiant si stimuleaza secretia glandelor mamare. Hipersecretia de STH inainte de pubertate determina gigantismul (cresterea exagerata in inaltime), iar dupa pubertate produce acromegalia (cresterea exagerata a extremitatilor membrelor, oaselor fetei, buzelor, limbii si a unor viscere). Hiposecretia de STH determina la <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">copii nanismul hipofizar (piticism cu dezvoltare fizica proportionala si intelect normal). Secretia de STH este stimulata de hipoglicemie si de solicitari ale organismului.

b) **Hormonul adenocorticotrop** sau corticotropina **(ACTH)** stimuleaza cresterea, dezvoltarea si activitatea secretorie a glandelor corticosuprarenale. Hipersecretia de ACTH determina hipertrofierea corticosuprarenalei, iar hiposecretia de hormoni a acesteia, avand ca urmare tulburari metabolice.

c) H**ormonul tireotrop** sau tireotropina **(TSH)** stimuleaza cresterea, dezvoltarea si secretia de hormoni ai glandei tiroide.

d) Hormoni gonadotropi controleaza functia gonadelor femeiesti si barbatesti. De asemenea, controleaza secretia glandelor mamare la femeie. Acestia sunt: hormonul folicostimulant (FSH) care determina la femei cresterea si maturarea foliculilor ovarieni si secretia hormonilor estrogeni iar la barbat stimuleaza dezvoltarea tubilor seminiferi si spermatogeneza, **hormonul luteinizant (LH)** care determina la femeie ovulatia si aparitia corpului galben de sarcina, iar la barbati stimuleaza secretia hormonilor androgeni.

e) **Hormonul luteotrop (LTH)** sau **prolactina (PRL)** stimuleaza la femeie secretia corpului galben si secretia lactacta. Nu se cunoaste actiunea lui la barbat.

B) Lobul mijlociu (intermediar) are forma unei lame epiteliale, care la adult adera strans de lobul posterior. El secreta **hormonul melanocistostimulant (MSH)**, care stimuleaza sinteza de melanina in melanocite, cu rol in procesele de pigmentare ale pielii.

C) Lobul posterior sau neurohipofiza este constituit din axoni ai neuronilor din nucleii hipotalamici anteriori si celule gliale. Neurohipofiza reprezinta un depozit de hormoni produsi de hipotalamusul anterior.

Hormonii neurohipofizari sunt: - **Hormonul antidiuretic (ADH)** sau vasopresina care contribuie la mentinerea volumului normal al lichidelor extracelulare in organism prin stimularea absorbtiei de apa la nivel renal. Deci, are efect antidiuretic, prin reducerea cantitatii de urina eliminata. Absenta hormonului antidiuretic este urmata de aparitia bolii numita diabet insipid. Secretat in doze mari, determina vasoconstrictia si hipertensiunea arteriala, dar are si efecte metabolice (hiperglicemie). De asemenea, stimuleaza si peristaltismul intestinal.

- **Ocitocina** favorizeaza nasterea, prin stimularea contractiilor musculaturii netede ale uterului gravid, si alaptarea, prin stimularea contractiei celulelor mioepiteliale ale canalelor galactofore din glandele mamare. Reglarea secretiei de hormoni adenohipofizari se face printr-un mecanism umoral de tip feedback negativ, in care rolul cel mai important il are hipotalamusul. Secretia hipotalamica este influentata direct pe cale nervoasa, prin stimuli de la sistemul limbic, sau reflex, prin stimuli de la receptori.

**Pancreasul endocrin**
Este alcatuit din niste insule de celule raspandite in interio- rul lobilor pancreasului exocrin, numite insulele lui Langerhans. Aceste insule sunt formate din doua tipuri de celule: celule a care secreta glucagonul, si celule P care secreta insulina. a)**Insulina** este principalul hormon hipoglicemiant al organismului. Ea actioneaza in directia cresterii gradului de utilizare a glucozei in celule, al depunerii glucozei sub forma de glicogen si al transformarii glucidelor in lipide. Stimuleaza sinteza de proteine. Reglarea secretiei de insulina se face direct prin impulsuri parasimpatice vagale si printr-un mecanism de feedback in functie de nivelul glicemiei. Hiposecretia de insulina produce diabetul zaharat, afectiune caracterizata prin hiperglicemie, glicozurie (eliminarea de glucoza prin urina), poliurie (eliminarea de urina in cantitati mari), polidipsie (consum compensator a unei cantitati de apa), polifagie (consum exagerat de hrana) cu scaderea in greutate. in stadiile avansate ale bolii, cumularea de corpi cetonici in organism, ca urmare a tulburarilor metabolice, duce la coma diabetica si chiar lamoarte in lipsa unui tratament adecvat. Tratamentul consta in administrarea de insulina. b) **Glucagonul** are efecte opuse insulinei, determinand hiperglicemie prin glicogeneza hepatica, intensificarea glucogenezei din aminoacizi si scaderea utilizarii celulare a glucozei, cu accentuarea lipolizei. Impreuna cu hormonii medulosuprarenalieni, glucagonul este unul din principalii hormoni hiperglicemianti ai organismului. Secretia de glucagon este stimulata de hipoglicemie si inanitie. in conditiile unui aport de glucide scazut, glucagonul determina cresterea glicemiei prin glucogeneza.

**Paratiroidele**
Sunt patru glande mici, de forma ovoida si de culoare galbena-bruna situate in partea posterioara a tiroidei. Hormonii secretati de ele sunt **parathormonul (PTH)** si **calcitonina** cu rol in mentinerea echilibrului fosfocalcic al organismului.

a) Parathormonul are ca actiune principala cresterea calcemiei prin eliminarea calciului in lichidul extracelular si scaderea fosfatemiei prin eliminarea pe cale renala a fosforului. Astfel, se produce demineralizarea osoasa prin stimularea activitatii osteoclastelor.

b) Calcitonina are actiune antagonica parathormonului prin scaderea calcemiei si cresterea fosfatemiei, determinand mineralizarea normala a oaselor. Hiperfunctia glandelor paratiroide determina o mobilizare a calciului si fosforului din oase, producand fenomenul numit decalcifiere osoasa.

Hipofunctia glandelor paratiroide determina tulburari care difera la <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">copii fata de adult. La copii, se produce o dezvoltare defectuoasa a dintilor si intarzieri mintale, iar la adult, provoaca slabiciune musculara, tetanie si calcifiere osoasa mai intensa.

**Timusul**
Este un organ limfoid situat inapoia sternului. El se dezvolta pana in al doilea an de viata, dupa care ramane stationar pana la 14 ani, cand se atrofiaza si este inlocuit cu o masa de grasime. Extrasul de timus, asa-zisul hormon tiic, are efecte antigonadotrope, dar si de stimulare a mineralizarii oaselor, deci are rol in crestere. Celulele timice, numite timocite, provin din maduva osoasa de unde migreaza apoi pe cale sangvina in organele limfoide (ganglioni limfatici, splina, timus). Limfocitele T, originare din maduva hematogena si diferentiate in timus, participa in procesele de imunitate celulara, fiind specializate in pastrarea memoriei imunitare.

**Tiroida**
Tiroida este cea mai voluminoasa glanda endocrina, avand o greutate de 30 g. Ea este localizata in regiunea anterioara a gatului, inaintea laringelui si a traheii, intr-un spatiu care poarta numele de loja tiroidiana. Ea este formata din lobi, unul drept si altul stang, si dintr-o portiune intermediara numita istm tiroidian

Tiroida este invelita la exterior intr-o capsula conjunctiva din care pornesc septuri conjunctive in parenchimul glandular, pe care-l subimpart in lobuli. Tesutul glandular sau parenchimul este alcatuit din niste vezicule, unele mici, altele mari, numite foliculi tiroidieni. Acestia contin la interior un coloid, tireoglobulina, care este format din depozitarea hormonilor tiroidieni. Tiroida este bogat vascularizata si inervata. Inervatia vegetativa are numai functii vasomotorii. Hormonii tiroidieni, derivati iodati ai tirozinei aflata in structura tireoglobulinei, sunt tiroxina si triiodotironina.

Actiunea lor in organism este complexa: • efect calorigen, manifestat prin cresterea metabolismului bazai, a consumului de oxigen si a oxidarilor celulare; • controleaza, impreuna cu hormonul somatotrop, cresterea si diferentierea celulara; • intensifica catabolismul proteic si eliminarile de azot; • reduc depozitele lipidice prin activarea lipolizei; • intensifica catabolismul glucid si absorbtia intestinala de glucoza, determinand hiperglicemia; • stimuleaza activitatea gonadelor; • mentin, impreuna cu prolactina, secretia lactata.

Hiperfunctia tiroidiana determina boala lui Basedow, frecventa mai ales la femei si caracterizata prin: cresterea metabolismului bazai, exoftalmie (bulbucarea ochilor), tulburari circulatorii (tahicardie, hipertensiune), iritabilitate crescuta, hiperfagie (consum crescut de alimente) cu scadere in greutate, cresterea in dimensiuni a glandei (gusa).

Hipofunctia tiroidiana determina efecte variate in functie de varsta. La copii determina nanismul tiroidian, cu dezvoltare fizica si psihica redusa pana la cretinism. La adulti determina scaderea capacitatii de invatare si de memorare. Indiferent de varsta, are <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">loc reducerea metabolismului bazai, determinand mixedemul (infiltratie mucoida a pielii si mucoaselor).

La populatiile din zonele montane, cu ape sarace in iod, apare gusa endemica, caracterizata prin cresterea in volum a glandei tiroide, insotita de hipofunctia acesteia. Combaterea ei se face prin administrarea de tablete de iod si sare iodata. Reglarea secretiei tiroidiene se face printr-un mecanism de feedback hipotalamo-hipofizo-tiroidian, similar tuturor glandelor endocrine controlate de hipofiza.

Proprietati
- muschii scheletici (muschii striati) se fixeaza pe schelet, sunt controlati de creier si, impreuna cu oasele pe care se ataseaza cu tendoane, sunt responsabili de orice miscare - muschii netezi, rolul lor fiind realizarea miscarilor involuntare ale organelor interne - muschiul cardiac.
 * Muschii** corpului uman se grupeaza in trei clase:

Muschii scheletici (muschii striati) se gasesc in intregul corp uman din crestet pana in picioare. Acestia sunt compusi din fibre musculare, alcatuite la randul lor din filamente; fibrele musculare se grupeaza in manunchiuri mai mari numite miofibrile. Muschii se fixeaza pe oase cu ajutorul unui tendon. Capacitatea noastra de a ne misca, de a sta stabil in picioare este datorata interactiunii bune dintre muschii scheletici si schelet.

Sistemul muscular este format din muschi striati (sau somatici) si muschi netezi, primii fiind cei care stau la baza tuturor miscarilor corpului nostru, prin proprietatea lor fundamenatala - contractilitatea. Cei peste 560 de muschi au forme variate subimpartindu-se in: - muschi lungi (predominand in structura membrelor) - muschi scurti (intra in alcatuirea peretilor trunchiului si se afla intre coastele si vertebrele invecinate si muschii lati).

Alaturi de schelet, musculatura contribuie hotarator la determinarea si influentarea formei corpului, diferentierea ei fiind in stransa legatura cu dezvoltarea scheletului.Miscarile pe care diferitii muschi le efectueaza in jurul axelor care trec prin articulatii sunt: - flexia (apropierea a doua segmente legate printr-o articulatie, micsorandu-se unghiul dintre ele) - extensia (miscarea contrara flexiei, unghiul dintre segmente putand ajunge la 180 grade sau chiar mai mult - abductia (indeparteaza un segment sau membrul in intregime de corp) - adductia (apropie aceleasi elemente de trunchi) - rotatia interna (un segment sau intreg membrul se roteste inspre corp, in jurul axului sau vertical) - rotatia externa (miscarea inversa prin care membrul se invarte in afara in jurul aceluiasi ax).

In cazul antebratului, exista o rotatie specifica care poarta numele de pronatie cand palmele sunt orientate in jos, si respectiv supinatie in cazul orientarii lor catre in sus. Musculatura este dispusa, ca si oasele scheletului, in marile regiuni care alcatuiesc corpul uman: trunchi, membre superioare si inferioare.

Muschii regiunii toracale: pectoral mare, mic, dintat mare sau anterior, subclavicular, intercostal, interni si externi.
 * Muschii trunchiului**

Muschii regiunii abdominale: peretele abdominal este alcatuit din 5 perechi de muschi (muschii drepti abdominali, piramidalii abdominali, oblicii abdominali externi si interni, muschii transversi ai abdomenului). Muschii regiunii spinarii: muschii superficiali (trapez, muschiul dorsal mare, muschii romboizi, muschiul ridicator al spatelui, muschiul dintat postero-interiori, muschiul dintat postero-exteriori) Muschii profunzi ai spinarii (tractul median si tractul lateral).

Muschii umarului: deltoid, supraspinos, infraspinos, rotund mic, rotund mare, subscapular. Muschii bratului: biceps, muschiul brahial, triceps brahial (triceps brachii). Muschii antebratului: muschii regiunii laterale a antebratului, muschiul brachio radial. Muschii palmei
 * Muschii membrelor superioare**

Muschii soldului: muschii regiunilor ventrale si dorsale ale soldului, muschii glutei mari, medii si <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">mici, muschii piramidal, muschiul obturator intern si extern si muschii regiunii laterale a soldului, muschiul adductor mare, mediu si mic.
 * Muschii membrelor inferioare**

Muschii coapsei: muschii regiunii ventrale a coapsei, muschiul croitor, muschiul quadriceps, muschii regiunii dorsale a coapsei, muschiul biceps femural, muschiul semitendinos, muschiul semimembranos.

Muschii gambei: muschii regiunii ventrale a gambei, muschiul tibial ventral (anterior), muschiul extensor propriu al halucelui, muschiul extensor comun al degetelor, muschiul fibular ventral, muschii regiunii laterale a gambei, muschiul fibular lung si scurt, muschii regiunii dorsale a gambei, muschiul triceps sural, muschiul plantar subtire, muschiul flexor lung comun al degetelor, muschiul tibial posterior, muschiul flexor lung al halucelului, muschiul popliteu.

Muschii labei piciorului.

Veghea si somnul
Elementele de baza ale sistemului nervos sunt celulele nervoase, numite neuroni. Sistemul nervos are doua parti importante: sistemul nervos central (creierul si maduva spinarii) si sistemul nervos periferic (cuprinde totul in afara de tesutul nervos din sistemul central). Sistemul nervos periferic are doua componente importante: sistemul nervos somatic (adunarea informatiilor de la organele de simt si transmiterea lor la sistemul nervos central) si sistemul nervos vegetativ (coordoneaza functionarea organelor interioare si a glandelor).

Maduva spinarii are o lungime de circa 40 cm, de forma cilindrica, formata din tesut nervos si ocupa interiorul coloanei vertebrale, de la partea inferioara a creierului pâna la partea inferioara a spatelui, realizând legatura in dublu sens dintre creier si sistemul nervos periferic. Activitatile constiente ale creierului au <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">loc la nivelul scoartei cerebrale, stratul exterior al creierului. Tesutul nu este compus numai din celule nervoase, ci si din celule gliale, care apara, hranesc si sprijina celula nervoasa.

Celulele nervoase sunt foarte diferite, dar structura lor de baza este identica cu un nucleu aflat in centrul corpului celulei; din corpul celulei se intinde o prelungire mai mare, numita axon care la capat se imparte in multe ramuri, fiecare ramura terminandu-se cu o "maciuca" terminala. Pentru sustinerea sistemului nervos central este nevoie de mult oxigen si substante nutritive, adica de o bogata circulatie sanguina. Creierul si maduva spinarii sunt aparate de trei straturi de pielita fibroasa numita meninge. Cavitatile interioare ale creierului si ale maduvei spinarii sunt umplute cu un lichid - lichidul cefalorahidian, care are rol de a amortiza traumatismele provocate din exterior.

Osificare
Scheletul uman este format din 206 oase separate, unite intre ele prin diferite articulatii. Marimea, respectiv forma diferitelor oase este deteminata de functia anatomica. Cel mai mare os este femurul (50 cm), iar cel mai mic este scarita (2,6 mm), unul din oscioarele auditive.

Oasele pot fi impartite in patru mari grupe: - oasele lungi sau cilindrice, sunt alungite, usor curbate, au rolul de a amortiza socurile, din aceasta categorie fac parte oasele gambei, bratului, degetelor. - oasele scurte, (cubice) sunt colturoase, groase: oasele carpiene si tarsiene - oasele neregulate, au forme si dimensiuni variate, formaza unele parti ale fetei si spatelui - oasele late, coastele, craniul, spata - reprezinta scuturi ale organelor vitale.

Peste 500 de muschi - muschii scheletici - se ataseaza de oasele noastre. Muschii se insera pe oase prin intermediul prelungirilor numite ligamente. Muschii si oasele formeaza impreuna cele mai mari sisteme organice ale organismului nostru: sistemul osos si muscular. Scheletul este flexibil datorita articulatiilor care unesc oasele. Coloana vertebrala umana este formata din 26 de oase separate: vertebre; acestea sunt unite prin articulatii. Cele mai simple articulatii sunt cele in care o suprafata articulara aluneca peste cealalta; intre rotula si extremitatea distala a femurului.

Capul uman este format din 29 de oase. Neurocraniul este compus din 8 oase; bine sudate, pentru a proteja creierul la actiunile din exterior. Alte 14 oase intra in formarea fetei (craniul visceral); in cele doua urechi mai exista câte 3 oscioare auditive, iar ultimul os este mandibula. In formarea coloanei vertebrale intra 26 de oase. Cele 7 vertebre cervicale sunt urmate de 12 vertebre dorsale, iar acestea de 5 vertebre lombare late, puternice. Osul sacru, situat intre oasele care formeaza bazinul, este alcatuit din sudarea a 5 vertebre sacrale. Ultima vertebra a coloanei este coccisul - format initial din 4 oase care s-au unit. Oasele care formeza toracele sunt in numar de 25. Pe cele doua parti sunt aliniate una sub alta 12 perechi de coaste lungi si curbate, in centru fiind situat sternul.

Oasele centurii scapulare, ale bratului, antebratului si mâinii sunt in numar de 64. In centura scapulara de o parte si de alta sunt situate câte o clavicula si o spata. Bratul este format dintr-un os, iar antebratul din doua oase lungi: humerus - radius si ulna.Centura pelvina si piciorul sunt formate din 62 de oase. Osul pereche al centurii pelvine, impreuna cu osul sacru al coloanei vertebrale formeaza bazinul. De aici in jos urmeaza femurul, rotula, tibia si fibula. Osul viu este de culoare cenusie, fiind acoperit de o membrana rezistenta - periost - prin care patrund vasele sangvine si nervii destinati oaselor. Desi oasele par a fi compacte, in realitate sunt pline de <span style="border-bottom: 1px dashed rgb(0, 153, 0); color: rgb(0, 153, 0); cursor: pointer">mici cavitati.

Scheletul omului este alcatuit din peste 200 de oase de diverse forme (lungi, late, scurte): • scheletul capului este format din oasele cutiei craniene si oasele fetei. • scheletul trunchiului cuprinde coloana vertebrala, sternul si coastele. • coloana vertebrala este alcatuita din 33-34 de vertebre: 7 vertebre cervicale, 12 vertebre dorsale, 5 vertebre lombare, 5 vertebre sacrale sudate între ele (sacrul) si 4-5 vertebre coccigiene sudate între ele. • scheletul membrelor cuprinde scheletul membrului superior, scheletul membrului inferior. • scheletul membrului superior este alcatuit din osul bratului sau humerus, oasele antebratului: cubitus sau ulna (inauntru), radius (in afara) si oasele mainii. • scheletul umarului este constituita din doua oase: clavicula si scapula. • scheletul membrului inferior este alcatuit din osul coapsei sau femurul, oasele gambei: tibia si peroneul, rotula înaintea genunchiului, oasele piciorului. oasele bazinului cuprind ilionul, ischionul si pubisul.

Organele masculine de reproducere
Cuprinde organele sexuale femeiesti si barbatesti. Celulele sexuale sunt spermatozoidul si ovulul. Testiculele sunt organe ovoidale asezate intr-un invelis denumit scrot. Acestea produc la pubertate un numar foarte mare de spermatozoizi si hormoni sexuali masculini. Spermatozoidul ajuns la maturare se numeste spermatocit primar. Fiecare spermatozoid are o coada formata din fibre cilindrice, care print-o miscare vibratorie, il pune in miscare. Capul se gaseste in partea superioara a corpului ce contine enzime. Enzimele sunt necesare pentru a asigura energie spermatozoidului matur. Spermatozoidul matur este prea mic pentru a fi vizibil cu ochiul liber. Uretra este un canal situat in interiorul penisului. Spermatozoizii sunt trecuti in vagin prin intermediul unui fluid, numit lichid seminal (sperma). Spermatozoizii trebuie sa petreaca un anumit timp in corpul femeii, inainte ca ovulul sa poata fi fecundat, dar un singur spermatozoid va ajunge pâna la ovul. Ovarele, gonadele feminine, in care ovulul incepe procesul de maturare, sunt situate la capatul unei perechi de canale, numite trompe uterine. Acestea conduc catre uter. Uterul este un organ musculos, cavitar, in forma de para, care se termina cu vaginul. Peretele uterului - perete muscular - este captusit cu o mucoaa, care sufera modificari ciclice, lunare. Ea se elimina cu pierdere de sânge si se reface la fiecare ciclu. Glandele anexe femeiesti sunt reprezentate de doua glande mamare asamblate in mamele, care au rolul de a secreta laptele necesar cresterii copilului. Ovarele si testiculele sunt organe care produc celulele sexuale sau gametii. Functionarea ovarelor este ciclica, iar a testiculelor este permanenta. Elaborarea de noi spermatozoizi continua toata viata. Ovarele poseda inca de la nastere un "stoc" de ovule, care nu pot sa se reinoiasca.
 * Organele sexuale barbatesti** sunt: doua testicule, conductele (spermiducte) ce transporta lichidul spermatic cu spermatozoizii, glande anexe si organe genitale externe.
 * Organele sexuale femeiesti** sunt: ovarele, trompele uterine, uterul, vaginul, glandele anexe si organe genitale externe. Ovarele sunt doua organe ovoidale, situate in partea inferioara a cavitatii abdominale. Aceste organe produc celule sexuale femeiesti numite ovule si hormoni sexuali femeiesti.

Traheea
Sistemul respirator asigura patrunderea aerului in organism cu un continut optim de oxigen, necesar intretinerii vietii. Aerul inspirat ajunge prima data in caile respiratorii superioare, apoi in cavitatea bucala si nazala. Cavitatea nazala este captusita cu par moale si atât epiteliul cavitatii nazale cât si cel al cavitatii bucale este acoperit de mucoasa.

Caile respiratorii se continua cu un organ scurt, activitatea laringelui, care se continua cu traheea. Aceasta se desparte in bronhiile principale intrând in plamâni se ramifica in fiecare lob pulmonar in bronhii lobare.

La respiratie participa muschii intercostali si muschiul dintre cavitatea abdominala si torace, diafragma. Pentru ca aerul sa intre in plamani este necesar ca presiunea din ei sa fie mai mica decat cea de afara. La inspirare diafragma se contracta si muschii intercostali imping coastele in fata, mai sus marind capacitatea plamanilor, in urma presiunii mai mari, aerul umple spatiul disponibil din plamani. Inspiratia si expiratia sunt involuntare, controlate de un grup de celule nervoase, aflate in bulbul rahidian.


 * Plamanii** sunt doua organe moi de culoare roz, asezate in cavitatea toracica. Fiecare plaman este acoperit de pleura. Pleura este alcatuita din doua foite, intre care se afla cavitatea pleurala, in care se gaseste o mica cantitate de lichid care ajuta la miscarile plamânilor in timpul respiratiei. Plamanul stang este mai mic decat cel drept, deoarece in partea stanga se afla inima.

El este impartit printr-un sant adânc in doi lobi, iar plamanul drept este impartit de doua santuri in trei lobi. Lobii sunt impartiti in lobuli. Ultimele ramificatii ale bronhiilor se transforma in bronhiole, care patrund in lobulii pulmonari. Acinii pulmonari sunt unitati morfo-functionale ale lobulilor pulmonari.

O alveola pulmonara are forma de cupa si reprezinta unitatea functionala a plamanilor. Este formata dintr-un epiteliu unistratificat si este inconjurata de o retea de fibre elasice, in care se afla numeroase capilare.