Cavaleri+si+cavalerism+-+Kormos+Diana

__CEI TREI MUSCHETARI __

AUTORUL SI OPERA SA Dramaturg si romancier de esenta romantica, Dumas - tatal (1802 - 1870) este fiul unui mulatru devenit general in armata lui Napoleon. De prin 1825 se impune ca dramaturg de reputatie, prin drama romantica Henri III si Curtea sa, prima de acest fel jucata la Paris. Acesteia ii vor urma alte creatii teatrale de acest gen, la fel de bine primite de public, concurand in celebritate pe Victor Hugo sau Alfred de Vigny. Romanele sale de aventuri, carora li se dedica din 1863, ii vor asigura un loc stabil in posteritate: Cei trei muschetari (1844), Dupa douazeci de ani (1845), Regina Margot (1845), Contele de Monte-Cristo (1845), Vicontele de Bragelonne (1850), Colierul reginei (1850). Romanele sale "sfideaza orice critica, atragand prin vitalitatea si exuberanta lor, prin elanul pasionat care le anima" (Micaela Slavescu). PREZENTAREA TEXTULUI D'ARTAGNAN SI CEI TREI MUSCHETARI. In vremea lui Ludovic al-XVIII-lea, mai precis in 1626, un tanar gascon din Tarbes, urmand povata parinteasca, pornea in lung drum spre Paris pentru a-si face un rost. Toata averea lui d'Artagnan statea in cincisprezece scuzi, un prapadit de calut galben si o scrisoare prin care tatal sau il recomanda capitanului muschetarilor, domnului de Tréville, pe care il cunoscuse odinioara. Drumul, date fiind infatisarea calutului si firea apriga, trufasa a stapanului, nu e lipsit de peripetii (printre altele pierde chiar pretioasa scrisoare).

La Paris, d'Artagnan castiga bunavointa domnului de Tréville, dar nu si uniforma de muschetar: trebuie mai intai sa-si faca ucenicia. Oricum, sosirea in marele oras nu curma sirul boroboatelor pentru care tanarul gascon, nedeprins cu obiceiurile pariziene, pare facut. Inca de la prima zi se vede provocat la duel - pe rand - de trei vestiti muschetari: nedespartitii Athos, Porthos si Aramis. La vremea aceea cardinalul Richelieu interzise duelurile, ceea ce insa nu le facea mai rare, ci poate mai discrete.

Primejdioasa confruntare se dovedeste inceputul unei trainice prietenii: surprinsi de garzile cardinalului (cu care muschetarii, garzile regelui, se aflau in permanenta dusmanie), cei patru se unesc si isi infrunta curajos adversarii. Faptul ca trei muschetari, dintre care unul deja grav ranit, insotiti de un tanar neexperimentat, "un copil", au reusit sa ii infranga pe cinci dintre cei mai de seama soldati ai cardinalului, ajunse pana la urechile incantate ale regelui. Pentru d'Artagnan acesta este inceputul unei faime de invidiat.

EGHILETII REGINEI. Ocazia unor noi fapte eroice nu se lasa asteptata. Gazda lui d'Artagnan, fricosul domn Bonacieux, il roaga pe acesta sa-i gaseasca sotia, o slujitoare apropiata a reginei, rapita, pare-se, de oamenii cardinalului. Intriga pare a fi una politica. Cardinalul urmareste sa slabeasca puterea Angliei lovind intr-unul din cei mai importanti oameni ai ei, ducele de Buckingham. Afland de dragostea pasionata pe care acesta i-o poarta reginei Frantei, Ana de Austria, cardinalul pusese sa fie ticluita o scrisoare ca din partea acesteia pentru a-l ademeni la Paris si a-l captura. Regina insa aflase de complot si incerca sa-l dejoace. Rapirea doamnei Bonacieux nu pare a fi straina de aceasta urzeala.

Tanara femeie reuseste sa scape singura de rapitorii ei, dar casa ei fiind supravegheata, e din nou prinsa. E randul lui d'Artagnan sa o salveze si o face tocmai la timp pentru ca aceasta sa-l poata conduce intr-un ascuns la palat pe omul cel mai cautat din acele zile: ducele de Buckingham. Planul cardinalului de a o compromite pe regina in ochii regelui nu este insa cu totul pierdut, Richelieu stiind ca ducele s-a intors in Anglia ducand drept amintire eghiletii cu diamante ai reginei. Richelieu il convinge asadar pe rege sa organizeze o serbare si-l indeamna sa-si pofteasca sotia impodobita cu eghiletii buclucasi.

Pentru a fi sigur de izbanda, o insarcineaza pe o frumoasa slujitoare, Milady, sa ii fure ducelui doua diamante. Ragazul pe care-l are regina pentru a cere inapoi podoaba e foarte scurt si nici ni stie la cine sa apeleze. Supus farmecelor doamnei Bonacieux, d'Artagnan va lua asupra-i dificila misiune. Gratie ajutorului lui Athos, Porthos si Aramis, care raman pe rand in urma pentru a dejuca perfidele capcane care le-au fost presarate pe drum, d'Artagnan ajunge la tarmul Frantei. Cum insa nu are permis de trecere in Anglia si cardinalul a emis deja un ordin in privinta aceasta, indraznetul se va bate cu chiar trimisul cardinalului, contele de Wardes, si-i va lua acestuia biletul de trecere. Drumul spre Londra ii e astfel deschis si-si indeplineste misiunea cu succes. Insa cand sa se bucure in sfarsit de multumirile promise de doamna Bonacieux, aceasta e din nou rapita, de data aceasta fara urma.

RAZBUNARI SI IMPLINIRI. Pentru ca-i cunoscuse taina, Milady, jura sa se razbune pe d'Artagnan. Mai mult, ea se arata un dusman de temut nu numai pentru d'Artagnan: se a... "Trubaduri si cavaleri" :

Un nou stil in dragoste De fapt aceste poezii erau destiate distractiei claselor sociale bogate. Totodata sunt oglinda fidela a schimbarii comportamentului social. Casatoriiile erau determinate de interesele politice si economice ale familiilor instarite si erau foarte putine sanse ca viitorii sati sa fie indragostiti. Pe langa aceasta, cavalerii erau deseori plecati la razboi departe de caminele lor, sotiile ramaneau singure, se simteau parasite si se plictiseau.

In cercurile inalte s-a propagat rapid ideea cavalerismului care se baza pe curajul si vitejia militara – virtuti estompate de valorile crestine – precum si perceptia extrem de idealizata a naturii dragostei. Aceatsa nu avea nimic comun cu egalitatea sexelor; calvalerul avea obligatia de a-si servi aleasa inimii si de a-i satisface orice capriciu.

Aceasta noua poezie acorda o importanta nemaintalnita omagiului in dragoste, fiind influentata de litratura araba, care venera dragostea si care a patruns in Europa Occidentala in urma cruciadelor din Palestina si Peninsula Iberica, ocupata in parte de mauri. Cavalerul se indragosteste de regula nebuneste de o femeie, care este de regula logodita sau maritata cu altcineva. Indragostitul isi ia angajamentul ca o va slui pe aleasa inimii pana la moarte – de regula din departare. Dragostea lor ajunge la implinire foarte rar, si daca intamplator aceasta are loc, trebuie pastrat secretul.

Manat de dragoste, cavalerul va face acte de eroism pentru a atisface dorintele femeii iubite. Aceasta la randul ei pretinde tot mai mult. In acest timp, femeia iubita devine sursa oricarei virturi, chiar daca aceasta, in realitate, are o atitudine de respingere.

Lancelot si Genoveva Chretien de Troye, pe care multi il considera parintele poemului epic, a scri sla cererea stapanilor lui, Maria, contesa de Champagne si Filip de Alsacia, contele Flandrei, mai multe poeme inspirate din legendele despre regele Arthur. Cel mai renumit poem al sau, Troyes, il ae ca erou pe cavalerul Lancelot, indragostit de Genoveva, sotia regelui Arthur. Din poem reiese foarte clar ce era in stare cavalerul sa faca pentru aleasa inimii lui.

Pe atunci era considerata extrem de rusinoasa aparitia unui cavaler intr-o caruta. Lancelot, dupa o clipa de ezitare, se urca totusi intr-o caruta, dupa ce afla ca numai asa poate primi vesti despre regina. Chiar si aceasta mica ezitare atrage dupa sine dispretul Genovevei. Mai tarziu ea se resemneaza si il lasa pe cavaler in camera ei, insa dragostea de curtean (amour courtois) a acestuia va mai fi supusa multor probe.

Devotament dezbinator Aceasta tema a influentat si literatura engleza. De exemplu, in secolul al XV-lea, Sir Thomas Malory, in cartea sa intitulata Morte d’Arthur, scrie depre prietenia, dragostea si pasiunea cavalereasca. El arata cum tradarea generata de pasiuni personale distruge legaturile cele mai puternice.

In conceptia lui Malory fidelitatea lui Lancelot fata de rege este macinata de dragostea adultera fata de Genoveva. Rezultatul nu este doar destramarea “Mesei Rotunde” a lui Arthur, ci si a regelui.

Romanul trandafirului In aceasta epoca a fost foarte populara (dupa numarul manuscriselor ramase) opera lui Guillaume de Lorris, Romanul Trandafirului (Roman de la Rose), avand ca tema dragostea cavalereasca.

Prezentata ca un vis, este o alegorie despre un om, care este introdus de Oiseuse (Lenea) intr-o gradina, unde intalneste niste figuri ca Deduit (Voluptatea), Richesse (Bogatia), si Largesse (Generozitatea). La influenta Zeului dragostei, acest om se indragosteste de un trandafir si de atunci viata lui are un singur scop, sa rupa un boboc de pe acel trandafir. In realizaea acestui tel este ajutata sau impiedicat de diferite figuri alegorice, de exemplu, Politetea, Pericolul, Mintea, mila, Rusinea si Teama. In final intervine Natura si eroul poate rupe trandafirul mult dorit.

Dragoste condamnata la moarte Multi, in multe variante, au prezentat in aceasta epoca, vechea poveste a lui Tristan si Izolda in lumina conceptiilor cavaleresti. Izolda este sotia regeli Marc, unchiul lui Tristan. Dupa ce indragostitii beau, fara sa banuiasca ceva, elixirul dragostei, Tristan de indragosteste de Izolda cu o dragoste patimasa, insa aceatsa pasiune este incompatibila cu loialitatea cavalereasca fata de rege. Acest conflict nu se poate rezolva altfel decat prin moartea indragostitilor.

Tema dragostei cavalesresti apare si in literatura italiana, unde in opera lui Danta, Divina Comedie, aceatsa invinge chiar si moartea. Opera este formata din trei parti. In prima Dante povesteste intalnirea lui cu spiritul lui Virgiliu, poetul roman care a fost trimis din ceruri pentru a-l calauzi pe Dante pe drumul spre dragostea lui din tinerete, Beatrice, acum moarta. Pentru aceatsa trebuie sa coboare in iad, unde se intalneste cu multi pacatori care, pentru pasiunile lor adultere au fost condamnati sa se invarta in intuneric, manati de un vant etern. De exemplu, Francesca si Paolo au fost pedepsiti pentru dragostea lor oarba si egoista.

Dantesi Virgiliu cutreiera iadul, vad toate mostruozitatile; apoi se intalnesc si cu Satana, dupa care trecand de centrul pamantului, la poalelel muntelui purgatoriului ajung “sub stele”. In varful muntelui, in “Paradisul pamantean”, Virgiliu isi ia ramas bun de la Dante, care in fine acolo o gaseste pe Beatrice. Aceasta il conduce mai departe, prin sferele raiului si devine tot mai frumoasa si mai sfanta in ochii admiratorului ei, iar in cele din urma ajung chiar la Dumnezeu. Aceasta este imaginea apoteotica a dragostei ca sentiment divin.

__TRUBADURI SI CAVALERI __

Poetii francezi din Evul Mediu, care scriau despre dragoste si cavalerism, se numeau trubaduri. De regula erau de provenienta nobila si scriau intr-o limba neo-latina – langue d’oc din Provence. Poezia lor diferea foarte mult de poeziile care erau la moda in nord. Datorita Eleonorei de Aquitania, fiica unui trubadur, devenita in 1137 sotia regelui Ludovic al VII-lea, acest lirist si cultul dragostei cavaleresti se raspandeste rapid in toata tara si chiar si peste granite.

__CAVALERI SI CAVALERISM -LUMEA FEUDALA__ Pentru început intrarea in randurile cavalerilor este precedată de o lungă ucenicie în meseria armelor.La 18 sau 20 de ani cand se considera pregatit tânărul aspirant participa la o ceremonie de initiere.Ulterior, el intra în familia razboinicilor profesionisti de la castelu, cu acceptul seniorului care, in acesta imprejurare, îi daruia un harasament:Era apoi unor incercări menite să-I demonstreze pblic capacitatile de luptator.Mai tarziu, o dată devenit cavaler, îsi continua antrnamentele si participa la aventurile militare ale sniorului, desfasurate In fiecare primavară.In restul timpului, vanatoarea sau turnirele erau preocuparile de capatâi.

Într-o vreme nesigură,dominată de absenta unei puteri centrale, cavalerii întretin violenta, jaful si agresiunea.Raporturile dintre seniorii de puteri egale sunt de multe ori încălcate.Singura garantie pentru a pastra sub control situatia este trupa de cavaleri din jurul castelanilor. Pe de alta parte, orice act de violentă a unui vasal care nu lezează direct interesele seniorului nu poate fi pedepsit de acesta.În situatia dată victimele nu au alta cale decât răzbunarea impotriva agresorului si a bandei care l-a însotit.Se desfăsoară astfel rayoaie intermediabile, care nu se sfârsesc decât atunci când rivalii si familiile lor sunt exterminati în totalitate. Fată de acestă luptă permanentă, care dezorganizează societatea si îi distruge resursele, Biserica, singura institutie a autoriătii în epocă, a luat atitudine.Crestinarea cavalerilor, îndepartarea lor de atât de costisitoarele conflicte fraticide si dirijarea lor spre razboiul sfânt este cea mai impotantă opera a sa în secolul al XI-lea. Astfel, treptat, Biserica se implica în ceremonia de învestire, binecuvănteză armele, restrânge dreptul de luptă stabilindu-l exclusiv în acele zile când nu sunt asociate cu o sărbătoare religioasă.Cavalerii inteleg că functia si privilegiile le impun si anumite îndatoriri:aflati acum în slujba lui Dumnezeu, mai au derptul să lupte doar înpotriva dusmanilor săi si ăn favoarea celor săraci.Războaiele sfinte (cruciadele) puteu astfel să începă.

Secolul al XII-lea a adus si alte schimbari importante.Domeniul, orasele infloritoare si comertul reactivat produc numeroase venituri.Devine posibil pentru unii, să aiba mereu masa pusă, să întretina o armată de tovarăsi de luptă, într-un cuvânt să asocieze bogătia si prosperitatea cu calitatea de nobil.

Placerea pntru exercitii fizice grele si primejdioase, pentru vânătoare si turnir si chiar pentru războaie a rămas la fel de vie. O dovedesc intre altele si perfectiunile aduse tinutei de luptă si tacticii.Corpul este mai mult protejat greutatea armamentului a crescut si pentru că nu se mai putea da jos de pe cal cavalerul este obligat să lupte in sarje succesive cu lancea. Participarea cavalerilor la războaiele sfinte, in orient sau în Spania, sub steagurile Bisericii, a consolidat crestinarea acestui corp ofiteresc si i-a schimbat năravurile. Bravirii si loialitatii li su adougat ca valori supreme ale cavalerismului, protectia celor slabi si oprimati si repararea tuturor nedreptătilor.În acelasi tump, asupra vietii de fiecare zi a nobililor-cavaleri bogătia îsi pune amprenta, modificand interioarele, vestimentatia si alimentatia zilnică.Mobilele decoreză spatiul, bijuteriile îmbogătesc oamenii.Dispretul pentru cultură dispare treptat o data ce prezenta clericilor se face resimtită în castelele seniorale.

Se naste astfel, sub influiente multiple o nouă clasă nobiliară, mai educată, mai rafinată si mai cultivată decât predecesoarele ei.Câstigînd în timp drepturi, cavaleri tind să le lase mostenire si aspiră să se identifice cu nobilimea.Pe de altă parte ideologia cavalerismului exercită o mare fascinatie asupra celorlalti membrii ai societătii. Acestă nouă lume se arată foarte dornică de manifestări literare de poezie si muzică.Subiectul principal a multor incercări artistice ale timpului îl constituie cavalerul si valorile pe care le exprimă modelul său.Astfel, în nordul Fantei se compun pe gustul pblicului poieme epice (Chansons de geste)care aduc în atentie un personaj personal din trecut, fără prea mare respect pentru adevărul istoric.Cel mai celebru Cântecul lui Roland, înfătiseaza în 4000 de versuri luptele de la Roncevaux, unde ariergarda regelui fanc Carol,a fost masacrată de basci (778).Faptul de mai sus este reconstituit doar în măsura în care pune în valoare virtutile răzvoinice, datoria vasalului fată de senior, atasamentul fată de locurile unde s-a născut, teme care interesau si făceau plăcere.În acelasi timp in sudul Frantei se remarcă poezia lirică, preferinta pentru un subiect amoros przentat cu gratie si cu idealism, uneori si într-o notă satirică.Versurile sunt suportul unor cântece interpretae de jongleuri, care le însotesc cu dansuri amuzante si tot felul de scamatorii.