Factori+de+risc+ai+aparatului+circulator-Stan+Dian

Elementele principale ale aparatului circulator


Aparatul circulator uman e alcatuit, de fapt, din doua sisteme care conlucreaza. Unul este sistemul cardiovascular, care cuprinde inima, sangele si toate vasele sanguine. Celalalt este sistemul limfatic, o retea care reintroduce excesul de fluid din tesuturile corpului, numit limfa, in fluxul sanguin. Daca vasele sanguine ale unui adult ar fi puse cap la cap, ele ar forma un fir lung de 100.000 de kilometri ce ar putea inconfura pamantul de doua ori si jumatate! Acest sistem vast transforma sange datator de viata, care alcatuieste 8% din masa corpului, la miliardele de celule din corp. "Centrala electrica" din spatele sistemului cardiovascular este binenteles, inima. Fiind aproximativ de marimea unui pumn, ea pompeaza zilnic 9500 de litri de sange in tot corpul, ceea ce ar echivala cu ridicarea, in fiecare zi, a unei greutati de o tona la o inaltime de 10 metri! Un tur prin sistemul cardiovascular In ce directie circula sangele? Sa incepem cu sangele sarac in oxigen, care ajunge la inima prin cele doua mari vene: vena cava superioara si vena cava inferioara. Sangele din aceste vene se varsa in prima cavitate a inimii, in atriul drept. Apoi, atriul drept impinge sangele intr-o cavitate cu peretii musculosi mai groso, si anume in ventriculul drept. De aici, sangele pleaca spre plamani prin trunchiul pulmonar si prin cele doua artere pulmonare, singurele //artere// care transporta sange sarac in oxigen. In general, venele fac acest lucru.

In plamani, sangele elibereaza dioxid de carbon si absoarbe oxi- gen. Apoi se indreapta spre atriul stang al inimii prin cele patru vene pulmonare, singu- rele //vene// care transpor- ta sange bogat in oxigen. Atriul stang se goleste in cavitatea cea mai puternica a inimii, ventriculul stang, care pompeaza sangele oxigenat spre corp prin aorta. Atriile se contacta simultan, urmand contractia ventriculelor,cele doua contractii consecutive constituind o bataie a inimii. Patru valvule interne asigura circulatia unidirectionala a sangelui prin inima. Intrucat trebuie sa pompeze sangele pana la extremitatile corpului, ventriculul stang, ai carei pereti musculosi sunt mai grosi, are o forta de aproximativ sase ori mai mare decat cea a ventricului drept. Presiunea care se formeaza ar putea sa provoace cu mare usurinta anevrisme (umflaturi ori dilatari la nivelul nivelul peretilor arteriali) sau chiar accidente vasculare cerebrale, care pot fi fatale, daca nu ar exista un mecanism ingenios deatenuare a presiunii mari. Artere elastice Cea mai mare artera a corpului, aorta, si ramificatiile ei principale sunt "artere elastice". Lumenul, sau calibrul arterial interior, este larg, permitand sangelui sa curga nestingherit. De asemenea, peretii lor sunt grosi, musulosi, captusiti cu patru invelisuri concentrice de elastina, o proteina asemanatoare cauciucului. Cand ventriculul stang pompeaza sangele in aceste artere, ele se largesc, sau se umfla, absorbind presiunea mare si propulsand sangele spre urmatarul grup de artere, si anume arterele musculare, sau distribuitoare, ai carorpereti contin, la randul lor elastina. Gratie acestui mod remarcabil in care suntcreeate arterele, presiunea arteriala este stabila cand sangele ajunge la delicatele capilare.
 * **Ingrijiti-va arterele !**

Arterioscleroza, sau "intarirea peretilor arteriali", este o cauza principala a mortii in multe tari. Forma cea mai raspandita a acestei afectiuni este ateroscleroza, care apare din cauza formarii de depozite lipidice (numite ateroame),asemanatoare fainii de ovaz, in interiorul arterelor. Aceste depozite ingusteaza lumenul arterial sau calibrul arterial interior, artera fiind astfel predispusa la blocaj total cand placa ateromatoasa ajunge intr-unstadiu critic si se rupe. Blocajul total poate fi cauzat si de cheagurile de sange din fluxul sanguin sau chiar de spasmele musculare ale peretelui arterial. O situatie deosebit de periculoasa este acumularea de placa ateromatoasa pe peretii arterelor coronare, care iriga muschiul cardiac. Prin urmare, nici muschiul cardiac nu primeste suficient sange, un simtom al acestui fenomen fiind angina pectorala, caracterizata printr-o senzatie de opresiune si durere surda in piept, resimtite uneori in urma efortului fizic. Daca o artera coronara se blocheaza complet, poate avea loc un infarct si, prin urmare, moartea muschiului cardiac. In urma unui infarct grav, inima poate inceta sa mai bata. Aparatul circulator cuprinde următoarele componente: inima, care este o pompă ce propulsează sângele prin aortă, arterele mari şi arteriole, ramificându-se în reţeaua capilară prin care irigă ţesuturile şi organele. Sângele se întoarce prin sistemul de colectare al venelor la inimă (marea circulaţie); de aici trece spre plămâni, unde are loc oxigenarea sângelui (mica circulaţie sau pulmonară).

Legătura dintre vene şi artere se face prin capilare, care constituie sectorul circulator al schimburilor de gaze şi substanţe nutritive dintre sânge şi ţesuturi.

Inima, în greutate de 350 grame la un adult, are forma unui con cu vârful îndreptat în jos, iar baza corespunde marilor vase (venele cave, artera pulmonară, aorta). Este un organ muscular ai cărui p ereţi au trei straturi: miocardul (muşchiul inimii), căptuşit în interior de endocard, iar în exterior de o membrană seroasă, pericardul.

Pompa cardiacă are patru camere: atriul drept şi sting cu pereţii subţiri — camerele de primire — şi ventriculul drept şi stâng cu pereţii mai groşi, care constituie pompa efectivă. Intre cavităţi există orificii de comunicare dotate cu valvule, ca şi la ieşirea din inimă (artera pulmonară şi aorta). Buna funcţionare a aparatelor valvulare favorizează umplerea cu sânge a inimii în perioada de repaus (diastolă) şi propulsarea după contracţie în marea şi mica circulaţie. Integritatea valvulelor va direcţiona corect sensul curentului sangvin.

Funcţional, inima este împărţită în inima dreaptă (atriul şi ventriculul drept) şi inima stângă (atriul şi ventriculul stâng). Intrarea în acţiune a pompei începe cu contracţia atriilor şi, după închiderea valvulelor atrioventriculare, contracţia ventriculilor va arunca o parte din conţinutul lor în artera pulmonară (inima dreaptă) şi în aortă şi circulaţia mare (inima stingă). Acţiunea de pompă a ventriculilor întreţine mişcarea de circulaţie a sângelui creând presiuni mari în sistemul arterial şi favorizând scurgerea spre vene şi capilare cu presiuni apropiate de 0 mmMg.

Inima este singurul organ muscular care se contractă ritmic, fără întrerupere, din viaţa embrionară până la moarte. Funcţia ritmică este asigurată de un ansamblu de celule specializate (ţesutul specific), care se aseamănă cu celulele nervoase.

Automatismul cardiac este asigurat de un centru specializat (nodul sinusal), de la care porneşte stimulul cardiac. Nodul sinusal este situat în partea superioară a atriului drept. Excitaţia cuprinde pereţii atriului, ajungând la sistemul de conducere cardiac reprezentat prin nodul atrio-ventricular; de aici, prin ramura dreaptă şi stingă se ramifică sub forma unei reţele în pereţii ventriculilor.

Apariţia de centri cu prag superior de stimulare faţă de nodul sinusal poate să ducă la preluarea comenzii (extrasistole, aritmii paroxistice), după cum întreruperi în sistemul de conducere vor duce la constituirea de blocuri de ramură, sau bloc atrioventricular In organism, activitatea inimii şi vaselor este controlată de centrii cardioregulatori şi vaso-motori, care primesc diverse informaţii prin intermediul unor organe situate in aortă şi vene, bifurcaţiile marilor artere. Impulsuri primite din creier bombardează de asemenea aceşti centri: frica, anxietatea, depresiunea pot afecta ritmul cardiac.

Accelerarea cardiacă anticipativă în exerciţii fizice şi care apare înaintea oricărei modificări metabolice ale organismului este un exemplu grăitor. În raport cu necesităţile organismului, activitatea centrilor cardioregulatori şi vasomotori ajustează în fiecare moment ritmul inimii, forţa de contracţie, relaxarea sau contracţia arteriolelor şi venelor, obiectivul final fiind asigurarea unei nutriţii corespunzătoare ţesuturilor. Interreacţiile cu centrii respiratori şi termoregulatori asigură o oxigenare şi un control al temperaturii prin diverse adaptări ale circulaţie generale şi regionale.

Funcţiile aparatului circulator sunt multiple: aprovizionarea organismului cu oxigen, substanţe nutritive, vitamine, hormoni şi eliminarea bioxidului de carbon, îndepărtarea diverselor reziduuri metabolice spre ficat (detoxificare) sau rinichi (excreţie).

Toate aceste schimburi se fac în reţeauacapilară sistemică şi pulmonară, care reprezintă cea mai mare întindere din aparatul circulator; circuitul inimă-artere-vene poate fi considerat ca un sistem ajutător al sectorului capilar ||