Nevoi+si+dorinte+-+Cuciulan+Andreea

Nevoie
Termenul de nevoie desemnează necesităţile umane fundamentale, care dacă nu sunt satisfăcute produc neplăceri persoanei şi împiedică participarea socială deplină a acesteia. Nevoile diferă de dorinţe deoarece dorinţele sunt exclusiv individuale şi subiective, în timp ce nevoile pot fi determinate în mod obiectiv. Bradshaw (1972) identifică patru tipuri de nevoi umane: //normative, comparative, simţite// şi //exprimate//. //Nevoile normative// sunt acele nevoi identificate în acord cu o normă stabilită în general de specialişti. Aceste nevoi sunt definite de un observator extern. Un exemplu îl constituie definirea nevoilor de bază ale unei persoane necesar pentru stabilirea nivelului unor beneficii, cum ar fi ajutorul social. //Nevoile comparative// sunt acele nevoi care apar în urma comparaţiei pe care o face persoana între sine şi alte grupuri pe care nu le consideră a fi aflate în nevoie. //Nevoile simţite// sunt acele nevoi pe care simt oamenii că le au, iar cele //exprimate// sunt acele nevoi care devin cereri, despre existenţa cărora se ştie. Nu toate nevoile simţite sunt şi nevoi exprimate, deoarece oamenii nu şi le fac cunoscute din cauza inegalităţii de putere şi status. Caracterul absolut sau relativ al nevoilor constituie un subiect de dezbatere publică. Criticând abordările de tip normativ, Robert Goodin (1990) arată că nevoile sunt relative atât la societate, adică diferă de la o societate la alta, cât şi în cadrul aceleiaşi societăţi. Cu alte cuvinte nevoile depind atât de societatea în care trăieşte individul, cât şi de modul în care acesta îşi satisface nevoile comparativ cu ceilalţi membrii ai societăţii. Nevoile sunt relative la societatea în care trăieşte individul deoarece resursele care sunt necesare pentru satisfacerea acestora depind de circumstanţele fizice şi sociale existente. De asemenea, satisfacerea nevoii este determinată şi de modus operandi al societăţii respective, de tipul de mijloace pe care le are individul la dispoziţie pentru satisfacerea nevoilor. În plus, Titmuss (1963) arată că situaţia în care apar anumite nevoi şi sunt recunoscute ca atare se schimbă de la o perioadă la alta, nevoile fiind relative deci şi la perioada de timp luată în considerare. Pe de altă parte, nevoile sunt relative la bunurile şi resursele pe care ceilalţi membrii ai societăţii le deţin deja ( Ware, Goodin , 1990). Adică nevoia este influenţată de modul în care ceilalţi îşi satisfac nevoile şi de mijloacele pe care le au aceşti la dispoziţie pentru satisfacerea nevoilor. De exemplu, nevoia de adăpost este general umană, însă ea este satisfăcută prin locuirea în igluuri, în cazul celor care trăiesc în zona arctică, sau prin locuirea într-o casă de cărămidă, în zona de climă temperată. Atât cel care locuieşte în iglu, cât şi cel care locuieşte în casa de cărămidă pot să considere că au satisfăcută nevoia de adăpost şi să fie mulţumiţi de locuinţa pe care o au. În mediul în trăieşte fiecare locuinţa pe care o deţine constituie soluţia optimă pentru rezolvarea nevoii de adăpost. Însă, ambii pot să fie nemulţumiţi de casa pe care o au dacă ceilalţi membrii ai comunităţii în care trăiesc au o casă mai mare, un iglu mai spaţios sau o casă cu mai multe camere. În acest caz ambii se vor simţi deprivaţi relativ cu locuinţa pe care o au şi vor considera că au nevoie de o alta. Atribuirea unui caracter absolut sau relativ are implicaţii importante pentru politicile sociale. Dacă se consideră că există un set de nevoi general umane a căror satisfacere condiţionează participarea optimă la viaţa socială, atunci politicile sociale vor trebui să fie îndreptate spre asigurarea satisfacerii acestora la un nivel pentru toţii membrii societăţii. Acest gen de politică a fost însă atacat de adepţii Noii Dreptei, Marxismului, Feminismului, care au subliniat caracterul relativ al nevoilor ( Doyal, Gough , 1991). Dacă se consideră că nevoile sunt relative la ceea ce au ceilalţi există două căi de satisfacere a lor, arată Goodin (1990). Cele două căi sunt: fie furnizarea de resurse celor aflaţi în nevoie până la satisfacerea nevoilor, fie reducerea furnizării de resurse către cei care nu se află în nevoie, până când toţi indivizii ajung la nivele similare de satisfacere a nevoilor. Studiile efectuate asupra problematicii aflate în discuţie ( Goodin, 1990, Doyal , Gough , 1991), ajung la concluzia că există un set nevoi care nu sunt relative , care sunt stabilite de natură şi sunt complet independente de contextul social, cum ar fi necesitatea unui minim caloric zilnic. Ceea ce diferă, de la o societate la alta, în cazul acestor nevoi de bază este modul de satisfacere al acestora. Nevoia unui minim caloric absolut este satisfăcută într-un anumit fel în zona temperată şi în altfel în zona arctică sau în cea deşertică. Deşi oamenii au nevoi calorice similare indiferent de locul în care trăiesc, felul în care satisfac aceste nevoi diferă în funcţie de ceea ce le oferă natura drept hrană. În acest caz accentul cade pe diferenţele în modul de satisfacere a nevoilor, pe fondul similarităţii nevilor umane de bază. O altă problemă controversată o constituie identificare __nevoilor umane de bază__. Acestea sunt acele „nevoi care trebuie satisfăcute într-o anumită măsură înainte ca actorul să poată participa efectiv la viaţă şi pentr a susţine anumite scopuri valorizate” ( Doyal, Gough , 1991, pag.50). O primă abordare în acest sens îi aparţine psihologului Abraham Maslow (1970 [1954]). Acesta defineşte nevoia în termeni de forţă motivaţională stimulată de o stare de dezechilibru sau de o tensiune apărută în organism din cauza unei lipse specifice. În abordarea sa clasică, autorul construieşte o ierarhie a nevoilor care cuprinde cinci niveluri. Primul nivel este cel al //nevilor fiziologie// şi cuprinde nevoia de hrană, de apă, de adăpost, de îmbrăcăminte etc. Cel de-al doilea nivel este cel al //nevoilor de securitate//, cum ar fi securitatea, dependenţa, stabilitatea, protecţia, nevoia de structură, de ordine, de limită de lege şi ordine. Pe cel de-al treilea nivel se află //nevoile de apartenenţă şi iubire//, adică nevoia de aparţine unui grup şi de a fi implicat într-o relaţie de iubire. Pe cel de-al patrulea nivel se află //nevoile de stimă şi statut//, iar pe ultimul nivel se află //nevoia de auto-actualizare//, adică de auto-realizare. Ulterior Maslow a revenit asupra clasificării rafinând-o pe mai multe nivele, însă principiul de bază a rămas acelaşi. Maslow arată că dacă nevoile situate pe un anumit nivel sunt satisfăcute într-o măsură suficiente de mare, atunci acestea nu vor mai motiva comportamentul şi o nouă nevoie de ordin superior va începe să îl motiveze. Însă, în lipsa satisfacerii unor nevoi situate pe o poziţie inferioară în ierarhie, comportamentul nu va putea fi motivat de anumite nevoi superioare. De exemplu, cei care nu au satisfăcută nevoia de hrană şi de adăpost sau de securitate, nu vor resimţi dorinţa auto-relizării personale, până când nevoile inferioare în ierarhie nu le vor fi satisfăcute. Nevoile de nivel înalt apar mai târziu în evoluţia persoanei, în timp ce nevoile de bază, precum cele fiziologice, există încă de la naştere. În plus, nevoile de nivel înalt sunt mai puţin imperative pentru supravieţuire, au o capacitate mai redusă de a domina comportamentul şi pot să dispară definitiv. Deşi Maslow nu afirmă în mod explicit teoria pe care o elaborează conduce la concluzia că necesară pentru supravieţuire este satisfacerea nevoilor fiziologice, acesta putând fi considerat nivelul bazal. O altă teorie cu privire la nevoi este elaborată de Doyal şi Gough (1991). Autorii definesc nevoile ca fiind „scopuri generalizate care trebuie atinse dă către agenţi pentru a evita neplăcerea / suferinţa obiectivă” (pag. 54). În sfera nevoilor umane de bază cei doi includ //sănătatea fizică// şi //autonomia//, înţelegând prin autonomie „capacitatea de a face alegeri fiind informat despre ceea ce trebuie făcut şi despre modul în care trebuie făcut” (pag. 54). Pentru satisfacerea celor două nevoi considerate de bază este necesară satisfacerea unor nevoi considerate de autori ca fiind intermediare. Aceste nevoi intermediare sunt grupate la rândul lor în două categorii: intermediari pentru satisfacerea nevoii de sănătate fizică (hrană adecvată, apă curată, locuinţă adecvată, mediu de muncă fără riscuri, mediu fizic fără riscuri, îngrijire medicală adecvată) şi factori care contribuie la autonomia emoţională (securitate în copilărie, securitate fizică, securitate economică, reţea socială care asigură educaţia şi un mediu emoţional securizant). //The// // International Glossary on Poverty // (Glosarul Internaţional de Sărăcie) ( coord . Gordon, Spiker, 1999) consideră însă că noţiunea de nevoi de bază include două elemente. O primă componentă o constituie asigurarea unui anumit minim necesar unei familii pentru consumul privat: hrană, adăpost, îmbrăcăminte adecvată, mobilă, echipament electrocasnic. O a doua componentă o reprezintă serviciile esenţiale furnizate de şi pentru comunitate cum ar fi: apa potabilă, sănătatea publică, transportul public, educaţia şi facilităţile culturale.
 * Nevoi[[image:10996_big.jpg width="294" height="225"]] || Dorinte[[image:AMILO_A-3667G.jpg width="295" height="221"]] ||

media type="custom" key="548125"media type="custom" key="548129"