Miscarile+Terrei+-+Tatar+Ionut

Miscarile Terrei

Renaşterea a demonstrat, prin intermediul lui Nicolaus Copernic viabilitatea ipotezei care demonstra mişcarea aparentă a aştrilor pe bolta cereasca ca fiind rezultatul mişcării pământului pe orbita sa în jurul soarelui (ipoteza heliocentrica). Ca urmare a lipsei de precizie a datelor astronomice, Copernic admitea în continuare ipoteza epiciclurilor. Ipoteza heliocentrica a revoluţionat, fiind în definitiv demonstrată de Kepler, Newton şi Herschel.

MIŞCAREA DE ROTAŢIE

Învârtirea Pământului în jurul axei sale polare se numeşte rotaţie. Perioada de rotaţie, adică timpul necesar ca pământul să se învârtească cu 360ş este de 23h 56m si 4,09s ( zi siderală). Aceasta perioada este determinată după stele, pe când perioada de 24 de ore este durata medie a unei rotaţii complete în raport cu Soarele. În studierea relaţiilor Pământ-Soare se foloseşte perioada de rotaţie de 24 de ore. Mişcarea Pământului în jurul axei sale, în jurul Soarelui, în jurul axei Lunii şi în jurul Pământului se realizează în acelaşi fel.

Sensul de rotaţie poate fi determinat pe baza uneia dintre următoarele reguli:  Dacă ne imaginăm că privim de sus Pământul uitându-ne spre Polul Nord, sensul de rotaţie este contrar mişcării acelor de ceasornic  Dacă punem degetul pe un punct situat lângă ecuator şi împingem spre est, globul se va roti în direcţia corectă, ceea ce explică expresia curenta  rotaţia spre est a Pământului.  Sensul rotaţiei Pământului este invers celei de mişcare aparentă a Soarelui, Lunii şi stelelor. Deoarece aceste corpuri par să se deplaseze spre vest pe bolta cerească, aceasta înseamna că pământul se roteşte spre est.

Viteza de rotaţie, definită ca viteza cu care un punct de pe suprafaţa terestră se deplasează pe o orbită circulară în virtutea mişcării de rotaţie a planetei, este definită de la un loc la altul şi se calculează împărţind lungimea paralelei geografice de la latitudinea respectivă la valoarea de 24 ( perioada medie de rotaţie).

La Ecuator, unde circumferinta este de cca 40 000 km, viteza de rotaţie este de cca 1 700 km/h (465m/s), iar in dreptul paralelei de 60ş viteza scade la 850 km/h la poli ea devenind nula. Omul nu poate sesiza mişcarea deoarece rotaţia se face cu viteză constantă.

Consecinţele Mişcării de Rotaţie

1.Cea mai importantă consecinţă a mişcării de rotaţie este succesiunea zilelor şi a nopţilor. Orice punct de pe suprafaţa Pământului care se află la un moment dat în dreptul Soarelui ajunge din nou in aceeaşi poziţie după 24 de ore. Este durata unei zile solare mijlocii.

Aşadar, orice punct de pe suprafaţa Globului execută o rotaţie completă în 24 de ore, descriind un cerc (360ş). Putem calcula astfel că într-o oră orice punct parcurge aparent 15ş de meridian. O consecinţa importantă a acestui fapt este aceea că din 15ş în 15ş de meridian există o diferenţa de o oră.

2. Datorită Mişcării de Rotaţie, temperatura aerului se modifică în 4 ore, astfel în timpul zilei suprafaţa Pământului se încălzeşte, iar in timpul nopţii se răceşte.

3. Forţa centrifugă, generată de rotaţia pământului, dă naştere la o uşoară tendinţă a obiectelor de a cădea în spaţiu. Deoarece forţa gravitaţiei este de 289 ori mai mare decât forţa centrifugă la ecuator, obiectele nu pot părăsi suprafaţa, iar greutatea lor se reduce. La ecuator forţa centrifugă are valoarea maximă şi efectul ei este foarte pronunţat.

4. Turtirea corpului planetar solid la poli şi  bombarea sa in zona ecuatorială, situaţie care se repercutează asupra învelişurilor concentrice din interiorul planetei precum şi turtirea învelişului extern gazos, atmosfera.

Consecinţele turtirii la poli implică:  Inegalitatea arcelor de un grad al meridianelor  Obiectele situate la poli sunt mai apropiate de centrul planetei decât cele de la Ecuator.  Ca urmare, acceleraţia gravitaţională este mai scăzută la Ecuator şi creşte spre poli.

Apariţia forţei de inerţie CORIOLIS (ca rezultat al compunerii geometrice a vitezei proprii şi a vitezei de rotaţie a unui corp), care acţioneaza asupra obiectelor în mişcare, impunându-le o deviere spre dreapta in emisfera nordica şi spre stânga în emisfera sudică. Valoarea acestei forţe este nulă la Ecuator şi se manifesta din ce in ce mai pregnant cu cât ne apropiem de poli. Acţiunea forţei Coriolis determină tendinţa de abatere a cursurilor râurilor spre malul drept în emisfera nordică şi spre malul stâng în emisfera sudică, dirijează direcţia de deplasare a principalilor curenţi oceanici, precum si circulaţia aerului între centri de presiune maximă şi minimă (alizeele bat din direcţia N-E în emisfera nordică şi dinspre S-E în emisfera sudica).

MIŞCAREA DE REVOLUŢIE

Mişcarea Pământului pe orbita sa în jurul Soarelui se numeşte revoluţie. Pe tot parcursul revoluţiei sale, axa de rotaţie a Terrei (axa polilor) rămâne paralelă cu ea insăşi. Păstrându-şi direcţia, aceasta execută în spaţiu o mişcare de translaţie, motiv pentru care deplasarea planetei în jurul Soarelui se mai numeşte şi mişcare de translaţie.

Perioada de revoluţie, anul (365 zile, 6h, 9minute, 9 secunde) este timpul necesar Pământului pentru a face un circuit complet în jurul Soarelui. Această perioadă poate fi măsurată diferit, în funcţie de reperul luat în aprecierea unei revoluţii complete a Terrei:

 Anul sideral este timpul necesar pentu ca Pământul să revină într-un punct dat de pe orbita sa în raport cu stelele fixe (sau în mişcarea sa aparentă pe bolta cerească, Soarele efectuează o mişcare de rotaţie completă faţa de aceeaşi stea).  Perioada de timp dintre doua echinocţii de primăvara reprezintă anul tropic, cu 365 de zile, 5 ore, 48 de minute si 45,68 secunde  Anul Gregorian ( anul calendaristic ), din timpul papei Grigore al XIII- lea, se bazeaza pe anul tropic, are o durată de 365,2424 zile solare mijlocii şi se foloseşte din anul 1582 în ţările catolice, iar din 1918 în Rusia şi din 1924 în Romania.  Anul lunar porneşte de la luna sinodica de 29,5 zile. În consecinţa el va cuprinde 12,13 luni şi va avea 265,37 zile.  Anul anomalistic reprezinta intervalul de timp dintre doua treceri consecutive ale Soarelui prin perihelii, fiind de 365,2595 zile.

Orbita Pământului are o lungime de aproximativ 920 x 10 la 6 km şi o excentricitate redusă de 0,01. Diametrul maxim al elipsei se numeşte axa mare, iar diametrul minim, perpendicular pe axa mare , reprezinta axa mica. Din cauza acestei elipticităţi, distanţa dintre planetă şi Soare variază cu 2,4mil km în plus sau în minus faţa de valoarea medie de cca 150 mil km. Distanţa minimă este în jurul datei de 1-3 ianuarie, imediat după solstiţiul de iarna, când Pământul se află la periheliu (punctul cel mai apropiat de soare) la aproximativ 147x16 la 6 km. Distanţa maximă faţă de Soare este de 152x 10 la 6 km şi este atinsă între 1 si 3 iulie, imediat dupa solstiţiul de vara când Terra se află la afeliu.

Aceste variaţii ale distanţei pe orbită provoacă modificări ale cantităţii de energie solară primită de la Pământ, dar ele nu sunt cauza propriu-zisă a succesiunii anotimpurilor. Sezonalitatea climatica a Terrei este generată de înclinarea axei polilor faţa de planul orbital. Din cauza mişcării de rotaţie, a formei sferice şi a înclinării axei sale, Pământul, în deplasarea sa în jurul Soarelui, expune părţi inegale astrului. Aceste poziţii diferenţiate individualizează anotimpurile, variabilitatea în raport de latitudine şi de anotimp, a zilelor şi a nopţilor, variaţiile ciclice ale elementelor orbitale (solstiţiu, echinocţiu, periheliu şi afeliu), ce conduc la modificări climatice pe perioade lungi de timp.

SOLSTIŢIILE (din lat. Sol= Soare si stare= a sta)- de vară la 21 iunie şi de iarna la 22 decembrie  corespund situaţiei când razele solare cad paralel cu planul determinat de axa de rotaţie a Pământului şi axa fixa a polilor eclipticii. În data de 21 iunie razele solare ajung perpendicular pe tropicul de nord (tropicul Racului), respectiv pe paralela de 23 1/2şN, perioada în care este iluminat Polul Nord. Şase luni mai târziu, razele Soarelui vor cădea perpendicular pe tropicul de sud (topicul Capricornului- 23 1/2şS) şi va fi iluminat Polul Sud. Tropicele reprezintă punctele externe ale Globului pe care razele Soarelui pot cadea, la un moment dat, vertical. In aceste momente razele solare ajung tangente pe cercurile polare corespondente.