BM_Broaste

Din punct de vedere biologic, diferenta dintre broaste si broaste raioase este foarte mica. Broastele au pielea mai neteda, picioarele posterioare lungi pentru sarit si labe cu membrane bine dezvoltate pentru a le propulsa in timpul inotului. Broastele raioase au corpul mai rotunjit, uscat, adesea cu negi, picioare posterioare scurte, pentru tarat si topait. Membranele de pe labele posterioare ale broastelor raioase sunt slab dezvoltate deoarece petrec foarte putin timp in apa. Broastele si broastele raioase apartin grupului de amfibieni numite anure (amfibiani fara coada), care au aparut in urma cu aproximativ 150 de milioane de ani.
 * //Broaste.//**

Broastele au sange rece. Deoarece temperatura corpului este aceiasi cu a aerului din jurul lor, ele sunr reci si lipicioase la atingere. Capul lor este de obicei lat si turtit, si au gura foarte larga. Broastele au de obicei patru degete la labele anterioare si cinci degete la labele posterioare. Degetele sunt unite printr-o membrana de piele. La unele specii acvatice, degetele labelor posterioare se termina in gheare ascutite, folosite la sfasierea prazii. Majoritatea speciilor sunt nocturne. dv979m2593pvvn
 * Forma corpului**

Picioarele posterioare lungi si musculoase ale broastelor le permit sa sara distante care depasesc de mai multe ori lungimea propriului corp. Cand o broasca se pregateste sa sara, isi ridica mult partea anterioara a corpului, apoi tasneste in aer. Broastele membranate isi petrec majoritatea, sau chiar tot timpul, in apa. Unele broaste traiesc in copaci si nu au membrane intre degete, dar au o ventuza mare in varful fiecarui deget. Partea inferioare a ventuzei este acoperita cu piele aspra, care permite broastei sa se catere pe suprafete neregulate, precum scoarta copacilor. Majoritatea broastelor isi depun ouale in apa. O singura femela depune o gramajoara care poate sa contina mai multe mii de oua. In mod normal ouale sunt mici- cu un diametru de cativa milimetri-si fiecare este invelit intr-un strat protector de gelatina. Unele specii de broaste au o metoda diferite de a-si ajuta puii sa supravietuiasca. Ele depun mult mai putine oua, dar iau multe masuri pentru a le proteja. Broasca arboricola fierar, de exemplu, isi sapa propriul sau ochi mic de apa langa marginea apei inainte de anotimpul ploios. Ea isi depune ouale acolo si mormolocii ies din nou in siguranta completa. Cand vin ploile, nivelul raului creste, inghite ociul de apa si mormolocii inoata in rau. Picioarele posterioare ale mormolocului incep sa se dezvolte chiar sub baza cozii. Cand acestea sunt destul de mari pentru a putea fi recunoscute, incep sa se formeze picioarele anterioare sub piele si cand sunt destul de mari ies prin ea-nu neaparat in acelasi timp. Este un lucru obisnuit ca mormolocul sa aiba doar trei picioare pentru o scurta perioada. Cand toate cele patru picioare sunt vizibile, capul mormolocului se transforma dintr-o minge rotunda intr-o forma asemanatoare cu a broastei. Forma gurii se schimba si ochii incep sa se umfle. Coada devine mai mica si este absorbita in corp pana cand ramane un ciot foarte mic.In aceasta faza, mica broscuta decide sa paraseasca apa. Exista specii de broaste care isi depun ouale pe usca, sub frunze sau pietre. Stadiul de mormoloc este omis complet si dupa cateva saptamaniiese o broasca micuta complet formata. Broastele se hranesc cu prazi si miscatoare, de obicei insecte. Marimea prazii depinde marimea broastei si a gurii sale. Broasca-bou africana mananca aproape orice poate inghiti, inclusiv serpi veninosi, miriapode uriase, scorpioni si chiar alte broaste-bou. Dupa ce si-a localizat prada, broasca se intoarce spre ea, se napusteste asupra ei, si o prinde cu varful limbii lipicioase. Insecta nu este muscata sau mestecate, ci inghitita de vie. Cand broasca isi inghite prada, ochii sai mari clipesc si coboara spre cavitatea bucala, ajungand la impingerea hranei pe gat in jos. In multe parti ale lumii broastele sunt consumate de oameni. In Europe, broasca comestibila este o delidatese servita sub forma de „picioare de broasca” la restaurantele franceze. Totusi,broasca comestibila este acum atat de rara incat trebuie importate specii din Asia in numar urias pentru a satisface cererea. In America de Nord, broasca-bou este o preferinta culinaraspeciala, deoarece este o specie mare cu membre posterioare foarte mari. Broastele sunt colectate in timpul noptii, dupa ce sunt orbite de lumina lanternelor. Broasca verde de lac
 * Locomotia**
 * Reproducerea**
 * Dezvoltarea mormolocilor**
 * Hranirea**
 * O delicatesa populara**

= =

= = =** broasca de mlaştină, broasca cafenie **=

Broască de dimensiuni medii, lungimea 5 - 8 cm. Corpul scurt, bondoc, picioare relativ scurte. Botul este ascuţit iar pupila orizontală. Dinţii vomerieni în două grupe ovale sau serii oblice. Timpanul este vizibil, depărtat de ochi. Tuberculii subarticulari la degete mai mult sau mai puţin proeminenţi. Tuberculul metatarsal intern dezvoltat, comprimat şi dur, cu o creastă mediană longitudianală; cel extern lipseşte. Pielea netedă sau în parte cu negi, adesea dispuşi în formă de lanţ de fiecare parte a regiunii vertebrale şi între umeri în formă de "/\". Muchiile dorso-laterale sunt foarte bine dezvoltate. Picioarele anterioare puternice, cele posterioare cu palmura mai dezvoltată la mascul. Când piciorul posterior este întins înainte, articulaţia tibio-tarsală ajunge la nivelul ochiului putând depăşi vârful botului. Partea internă a degetului gros anterior cu o rugozitate negricioasă. Dorsal de la galben strălucitor la cenuşiu sau cafeniu-roşiatic pătat, punctat sau liniat mai mult sau mai puţin întunecat, adesea cu pete mari sau marmorări laterale. Totdeauna cu o pată temporală mare de la umăr către vârful botului. Pliurile dorso-laterale mai deschise decât fondul, albicioase, gălbui, roz sau cenuşii. Deseori cu o dungă vertebrală lată, mai deschisă (alb-gălbuie), de la bot la anus, mărginită de două linii întunecate, marcate uneori cu pete. Ventral alb-curat; gâtul şi pieptul rareori cu pete cafenii, cenuşii sau roşii. În perioada reproducerii, masculii albaştrii-azur. Masculii se deosebesc prin prezenţa a doi saci vocali interni şi prin corpul mai scurt. În perioada de reproducere, la masculi se dezvoltă calozităţile nupţiale pe degetul intern al membrului anterior pe care apar coloraţi în albastru deschis, datorită acumulărilor de limfă în sacii limfatici. Greu de deosebit de mormolocii celorlalte specii de ranide. Aceştia sunt de dimensiuni mici, până la 4-5 cm. Coada este mai lungă decât corpul şi se termină cu un vârf ascuţit. Spiraculum este situat mai aproape de cap iar anusul este situat pe dreapta, la marginea inferioară a crestei caudale. Dorsal sunt coloraţi în maro, cu pete metalice iar ventral sun cenuşii cu pete aurii. Creasta caudală are uneori pete mari maro în jumătatea superioară. Deşi trăieşte în zone foarte umede este preponderent terestră, intrând în apă doar în perioada de reproducere. Este activă mai mult noaptea, cu excepţia juvenililor. Are mişcări iuţi şi face sărituri scurte, deplasânduse foarte repede. Este foarte selectivă, ocupând doar anumite habitate chiar dintre cele prielnice. În locurile unde se găseşte este însă foarte abundentă. Uneori o întreagă populaţie de sute sau mii de indivizi este cantonată pe o suprafaţă de câteva sute de metrii pătraţi. Iernează fie pe fundul apelor, fie pe uscat. Reproducerea în apă, prin martie-aprilie. Amplexul este axilar. Femela depune 1000 - 2000 ouă, care se aseamănă cu cele de //Rana esculenta,// în una-două grămezi. După 2-3 luni metamorfoza este terminată şi broscuţele măsoară 12 - 15 mm. Capabile de reproducere după 3 ani. Specia este periclitată, fiind vulnerabilă datorită arealului restrâns şi în special datorită restrângerii permanente a habitatelor prielnice prin lucrările de îndiguire şi desecare. Este o specie pretenţioasă ce necesită zone cu umiditate mare. Trăieşte în lunca râurilor sau în zone mlăştinoase, turbării, păşuni cu nivelul freatic ridicat. Se reproduce frecvent în bălţi temporare. Evită zonele cultivate. Urcă până la 600 m altitudine. Specie predominant nordică, răspândită până aproape de Cercul Polar. Este întâlnită din nord-estul Franţei, Belgia, Olanda, danemarca şi Scandinavia până în Siberia. Prezentă pretutindeni la nord de Alpi (lipseşte în italia), fosta Iugoslavie, România şi Ucraina. În România are un areal insular în jumătatea de nord a ţării În Transilvania s-a semnalat ssp. //Rana arvalis wolterstorffi// care se distinge prin corpul mai alungit, tibia de două ori mai lungă decât lungimea corpului (la forma tip la fel de lungă ca lungimea corpului), picioarele posterioare îndoite în unghi drept cu axa corpului, călcâiele apropiate se suprapun mult la femelă şi foarte mult la mascul (la forma tip se ating la femelă şi se suprapun la mascul); face salturi puternice, dar mai lungi (forma tip face salturi multe, dar scurte). Modul de viaţă asemănător cu al speciei tip.


 * broasca de pământ, broasca gheboasă **

Corp îndesat de dimensiuni medii, lungimea 4 - 6 (rar 8) cm. Masculul mai mic decât femela. Regiunea fronto-parietală foarte convexă, capul fiind mai lat decât lung, cu o protuberanţă caracteristică, bombată în spatele ochilor; arcada postorbitală neosificată. Pupila verticală; noaptea este rotundă la lumină revenind la forma iniţială. Timpanul neclar. Dinţii vomerieni în două şiruri, între choane, aşezaţi transversal cu un spaţiu clar. Pielea aderă pe craniu. Botul este rotunjit. Tegumentul este neted. Membrele posterioare sunt relativ scurte şi robuste.Degetele posterioare aproape în întregime palmate; toate degetele cu vârfuri ascuţite. Masculii fără saci vocali şi fără perniţe copulatorii, au în schimb excrescenţe incolore şi granuloase pe antebraţ şi degetele anterioare şi o glandă mare pe faţa superioară a braţului. Caracteristică este dezvoltarea tubercului metatarsian intern, care este foarte mare, comprimat, ca o lopată. Acesta este folosit pentru a se îngropa în sol. Spatele cafeniu deschis, cenuşiu, alb sau gălbui cu pete roşcate mai mult sau mai puţin mari, cu benzi lungitudinale late, roşcate sau verzi-măslinii de o parte şi alta a şirei spinării. Ventral alb-murdar, nepătat sau cu pete şi puncte cafenii. Glandele cu venin ale pielii sunt roşii, de 2 - 3 mm. Mormolocii au o creştere extrem de rapidă, ajungând la dimensiuni foarte mari până la 16 cm, frecvent însă doar 6-9 cm. Coada este ascuţită şi mai lungă decât corpul. Spiraculum este situat pe partea stângă, cam la jumătatea corpului, Anusul este situat median. Forma gurii este caracteristică, având un cioc mare, negru, cornos. Coloritul dorsal este brun-gălbui, uneori cu pete mici negre, iar ventral mai deschis. Pe laturi sunt prezente uneori pete rotunde alb-gălbui. Sunt animale strict nocturne cu excepţia perioadei de reproducere. Noaptea ies în general după ora 22. În timpul zilei şi în perioadele de secetă se îngroapă în sol la adâncimi mari, săpând aproape vertical cu ajutorul tuberculului metatarsal. Plămânii umpluţi cu aer permit dizlocarea unui volum mare de sol. Reproducerea în martie-aprilie, realizând aglomerări mari de indivizi. Preferă bălţile mari şi adânci. Amplexul este lombar, perechile stând preponderent pe fundul apei, nu la suprafaţă, ca la majoritatea anurelor. După reproducere, adulţii se retrag pentru iernare pe uscat, unde se îngroapă adânc în pământ lutos sau nisipos, ajutându-se de pintenii de la picioare. Ouăle, înconjurate de mucus, formează un cordon cu mai multe rânduri, lung de 12 - 15 mm, depus pe fundul apei, ce conţine câteva mii de ouă. După 5 - 6 zile apar larvele, iar după aproape 4 luni broscuţele. Mormolocii, cafenii, 12 - 18 cm, ating maturitatea sexuală după 3 ani. Este vânată de păsările de baltă şi de răpitoarele de noapte. Când este prins, scoate un sunet similar unui miorlăit, iar secreţia glandelor cutanate are un miros slab de usturoi. Este o specie vulnerabilă, datorită cerinţelor specifice de habitat. Este prezentă doar în zone cu soluri nisipoase sau argiloase, afânate, în care se poate îngropa uşor. Urcă până la altitudinea de 500 m. Este prezentă în cea mai mare parte a Europei, cu excepţia peninsulei Iberice, Italiei, sudul Franţei şi sudul peninsulei Balcanice. Răspândită până la munţii Ural, pătrunde şi în Asia până la marea Aral. În România este prezentă pretutindeni în zonele de şes şi deal unde găseşte condiţii favorabile.

= broasca de pământ dobrogeană =

Broască de dimensiuni mari, lungime 6 - 9 cm, aspect masiv. Capul este lat, convex, lăţimea fiind mai mare decât lungimea. Spre deosebire de //Pelobates fuscus//, fruntea nu este bombată, ci turtită. În regiunea nazală şi frontală rugozităţi (datorită unor papile osoase cu care pielea aderă atât de perfect, încât nu se poate jupui). Pupila este verticală. Timpanul lipseşte. Tegumentul relativ neted. Pe spate, glande cu venin (negi) de circa 1 mm diametru la bază. Pintenul metatarsian ovoidal şi destul de mare, aproape dublu ca dimensiuni faţă de //Pelobates fuscus//. Arcada postorbitală cu aspect de punte lată (circa 2 mm lăţime), zgrunţuroasă şi tare la pipăit (pe animalul viu). La membrele posterioare membrana interdigitală este concavă, părând aproape despicată. Masculul nu are saci vocali, nici calozităţi nupţiale, pe partea dorsală a humerusului are o glandă mare, netedă, ovală. Coloritul dorsal este deschis (alb-gălbui sau gri) cu pete mari, neregulate, cu contur negru, de culoare maro-verzui. Pe laturi şi dorsal verucozităţi colorate în roşu, uneori în număr foarte mare, prezente de asemenea şi la juvenili. Ventral colorat uniform, alb-sidefiu. Larvele sunt similare cu cele de //Pelobates fuscus//. Pot atinge dimensiuni impresionante de peste 15 cm. Pot fi găsite şi în ape salmastre. Este o specie strict nocturnă, care ziua stă îngropată, uneori la adâncimi mari, ceea ce îi permite să suporte perioade lungi de uscăciune. Se reproduce în martie-mai. Larvele se dezvoltă rapid, metamorfozându-se în iulie-august. Hibernează îngropate adânc în sol. Juvenilii cresc repede, de aceea populaţiile prezintă fie două clase de dimensiuni, dacă s-au putut reproduce cu succes, fie una singură dacă în ultimii 2 ani larvele nu s-au putut metamorfoza. Spre deosebire de alte specii de broaşte nocturne nu se fereşte de lumina lanternei şi în general se îmblânzeşte uşor. Este foarte puternică şi poate evada uşor din recipiente prost închise. Datorată arealului restrâns este o specie periclitată, necesitbnd măsuri speciale de protecţie. Trăieşte la şes pe soluri nisipoase. Pentru reproducere preferă apele adânci, limpezi, cu puţină vegetaţie. Suportă bine apele salmastre şi uscăciunea. Poate fi găsită pe litoral sau în apropierea lacurilor sărate. Răspândită în sudul Iugoslaviei, Bulgaria, părţi din Grecia şi în Asia Mică. În România atinge limita nordică de răspândire şi este găsită doar în sudul şi sud-estul ţării. Distribuţia este insuficient cunoscută.

= broasca mare de lac =

Cea mai mare specie de broască europeană, masculul şi femela ajungând până la 15 cm. Capul mai mare şi botul mai rotunjit decât la //Rana esculenta//. Timpanul este mare, vizibil, situat în spatele ochiului. Pupila este orizontală. Spatele mai mult sau mai puţin acoperit cu negi. Muchiile dorso-laterale sunt bine dezvoltate. Membrele posterioare sunt lungi, tuberculul metatarsal foarte mic şi jos iar primul deget al membrelor posterioare este lung. Dorsal mai mult verde-mălinie, în regiunea sacrală totdeauna cafenie; deseori complet cafenie, pătată cu cafeniu închis sau verde măsliniu. La prima vedere se confundă cu //Rana esculenta//, dar niciodată nu este colorată în verdele deschis caracteristic speciilor de //esculenta// şi //lessonae//. Linia mediană a spatelui albă-verzuie sau verde deschis, uneori lipseşte. Coapsa deasupra albă-verzuie şi marmorată cu verde-măsliniu. Prezintă numeroase varietăţi de culoare: - var. a cu o bandă longitudinală verde pe spate, iar pe laturi numeroase puncte întunecate, aspre din cauza negilor mărunţi. - var. b cu spatele verde luminos, nepătat, cu două dungi longitudinale din puncte cafenii şi laturile gălbui cu şiruri de pete negre. - var. c cu spatele verzui sau cafeniu, cu o linie mediană clară, laturile corpului mai deschise, cu numeroase pete întunecate, de mărime variabilă. - var. d cu spatele verzui-măsliniu sau cenuşiu murdar, fără linii şi benzi. - var. e cu spatele cenuşiu cu numeroase pete mari şi mici, uneori cu o linie mediană dorsală gălbuie-verzuie. - var. f cu spatele cafeniu-cenuşiu, cu pete negre izolate şi abia pronunţate; corpul aspru. Masculii au doi saci vocali externi, de culoare gri, situaţi la colţurile gurii, vizibili ca un mic pliu tegumentar. Calozităţile nupţiale sunt prezente la primul deget al membrului anterior. Larvele de dimensiuni mari, frecvent până la 9 cm, ocazional pot ajunge la 15-20 cm. Privită dorsal are un aspect piriform, corpul fiind lăţit şi mai scurt decât coada. Spiraculum pe partea stângă mai aproape de anus decât la //Rana esculenta//. Anusul este situat median, la nivelul inserţiei cozii. Coloritul este deschis dorsal şi alb-sidefiu ventral. Nu sunt prezente pete ventrale. Specie predominant acvatică preferă lacurile mari şi adânci. Hibernează în apă, îngropată în mâl. Este foarte senmsibilă la scăderea concentraţiei de oxigen. În lacurile puţin adânci unde concentraţia de oxigen scade mult în timpul iernii rata mortalităţii este foarte mare. Este foarte zgomotoasă, masculii orăcăind în tot timpul anului, ziua şi noaptea, nu numai pe perioada de reproducere. Este o specie gregară, zioa urcă frecvent pe mal, sărind în apă la cel mai mic semn de pericol. Este activă atât ziua cât şi noaptea. Uneori se îndepărtează mult de apă, deplasându-se pe uscat după hrană. Juvenilii stau mai mult pe uscat sau în zona litorală. Canibalismul este destul de frecvent. Reproducerea durează din martie până în mai. Amplexul este axilar, ponta se depune în una sau mai multe grămezi care cad la fundul apei. O femelă poate depune până la 10.000 de ouă. Metamorfoza are loc după 3-4 luni. Maturitatea sexuală poate fi atinsă începând cu al doilea an. Uneori mormolocii pot atinge dimensiuni de 15-20 cm (mormoloci gigantici) şi pot hiberna în acest stadiu. În prezent specia este nepericlitată. Deoarece cantităţi foarte mari de broaşte sunt comercializate pentru export sau utilizate în învăţământul biologic şi medical, în anumite zone existenţa populaţiilor poate fi periclitată. Trăieşte numai în imediata vecinătate a apei, preferând bălţi sau lacuri permanente şi adânci. Este frecvent întâlnită şi pe malul apelor curgătoare mari. Are un areal disjunct în Europa. O parte în peninsula Iberică şi sudul Franţei iar cealaltă din Germania şi Austria spre est până în Rusia şi în sud pănă în Balcani. Prezentă şi în nordul Africii, Asia Mică şi în Rusia până la lacul Balhaş. În România este prezentă pretutindeni în zonele de şes, devenind mai rară în zona de deal. Nu urcă la altitudini mai mari de 600 m. = broasca mică de lac, broasca verde =

Formă intermediară între //Rana ridibunda// şi //Rana lessonae//. Masculul 6 - 9 cm, femela 9 - 12 cm. Capul cam tot atât de lung cât este de lat, cu botul rotunjit sau prelung ascuţit. Ochii foarte proeminenţi aşezaţi latero-superior. Dinţii vomerieni dispuşi în două grupe transversale sau uşor oblice. Timpanul evident. Degetele posterioare complet palmate în timpul reproducerii; toate degetele cu tuberculi subarticulari mai mult sau mai puţin mari. Tuberculul metatarsian intern în formă de pinten sau turtit lateral sau tocit, iar cel extern mic şi rotunjit. Pielea netedă sau mai mult sau mai puţin aspră. Câte un pliu dorso-lateral proeminent. Masculul cu cei doi saci vocali umflaţi, cât o alună. În timpul reproducerii, la baza degetului gros anterior, are o perniţă cafenie, evidentă. Spatele verde, uneori cafeniu, cenuşiu, albăstrui, verde-albăstrui sau întunecat cu pete şi marmorări neregulate, cafenii sau negre, uneori cu dungă pe şira spinării, mai luminoasă. Ventral albicios-uniformă sau pătată cu negru. Larvele sunt similare cu cele de //Rana ridibunda// dar de dimensiuni mai mici, până la 7,5 cm. Corpul este ovoidal cu coada mai lungă decât corpul. Vârful cozii este ascuţit. Colorată dorsal în măsliniu, verde măsliniu (frecvent verde înainte de metamorfoză), cu numeroase pete brune. Abdomenul este alb-sidefiu cu pete gălbui. Specie euritropă, poate fi găsită în aproape orice tip de habitat, împreună cu //Ran ridibunda// sau //Rana lessonae//, mai rar cu amândouă. Este predominant acvatică, mai activă ziua. Destul de frecvent stă pe malul apei la soare. Hibernează atât pe uscat cât şi în apă. Adulţii iernează pe fundul apei, tinerii pe pământ; primăvara apar prin aprilie-mai când are loc şi reproducerea. Amplexul este axilar. Femela depune până la 5000 de ouă, în grămezi mari, care cad la fundul apei. După 5 - 7 zile ies larvele, iar după două săptămâni devin mormoloci. După 3 - 4 luni apar broscuţele. Indivizii pontelor târzii iernează ca mormolocii. Maturitatea sexuală poate fi atinsă de masculi după prima hibernare iar de femele după a doua. Se hrăneşte cu moluşte, insecte, viermi, larve şi icre fiind dăunătoare faunei piscicole. Specia este nepericlitată în prezent. Este puţin pretenţioasă, putând ocupa o mare varietate de habitate. Urcă la altitudini mai mari decât //Rana ridibunda//. Răspândită în cea mai mare parte a Europei, cu excepţia peninsulei Iberice, sudul peninsulei Balcanice şi nordul Scandinaviei. În Rusia ajunge până la bazinul Volgăi. = broasca râioasă brună =

Formă masivă, îndesată, de dimensiuni mari, femela până la 15 cm, masculul mult mai mic. Capul este puternic lăţit, botul scurt şi rotund. Timpanul mic, rotund uneori neevident. Pupila este orizontală. Spatele cu negi numeroşi, mari uneori spinoşi. Paratoidele foarte proeminente, uşor oblice. Abdomenul cu aspect granulos. Masculul fără saci vocali, orăcăie încet şi de aceea este rar auzit. În timpul reproducerii, cu calozităţi nupţiale, negre, pe cele 3 degete anterioare şi pe tuberculul carpian. Dorsal măslinie, cenuşie sau uşor cafenie, cu sau fără pete şi marmorări roşietice sau întunecate. Ventral albicioasă, albăstruie sau cenuşie mai mult sau mai puţin pătată cu negru. Mormolocii sunt de dimensiuni mici, având la eclozare 8-10 mm iar la metamorfoză 2,5-3,5 cm. Spiraculum este situat pe partea stângă, la jumătatea corpului, orientat posterior. Anusul este median. Coada este mai lungă decât corpul, puţin înaltă şi rotunjită la vârf. Coloritul dorsal este brun-închis sau negru, ventral gri-închis. Mai tot timpul anului terestră, preferând locurile umede, crepusculară-nocturnă. Ziua stă ascunsă, de obicei în acelaşi loc, ieşind seara după hrană. Juvenilii sunt activi şi în timpul zilei. Nu are mulţi prădători datorită toxicităţii tegumentului. Se deplasează greoi, spre deosebire de celelalte anure, sare doar în caz de pericol, în rest mergând pe cele patru membre. Hibernează pe uscat. Reproducerea prin martie-aprilie în băltoace, iazuri, şanţuri cu apă. Masculii intră primii în apă. Amplexus axilar, frecvent pot fi găsiţi mai mulţi masculi pe o femelă. Reproducerea este sincronă, indivizii stând relativ puţin în apă (femelele doar câteva zile). Femela depune, în apă puţin adâncă, 10.000-12.000 ouă, mici şi negre, în două cordoane paralele, lungi de câţiva metri, formate din câte 2-3-4 şiruri alternative, înfăşurându-le pe plantele acvatice. Mormolocii apar după 12-18 zile şi alcătuiesc colonii, cantonate doar în anumite porţiuni ale bălţii, fiind slabe înotătoare. Mormolocii mici, negricioşi, cu coada cam 2/3 din lungimea totală. Metamorfoza are loc în iulie-august. Broscuţele, negricioase pe spate şi cenuşii închis pe abdomen, sunt capabile de reproducere după 4-5 ani. În captivitate se acomodează uşor şi poate trăi până la 30 de ani. Este vulnerabilă, în special în zonele de şes. Datorită migraţiilor sincrone şi a modului greoi de deplasare unele populaţii pot fi decimate de către traficul auto. Preferă pentru reproducere bălţile mari, chiar bălţi permanente. Este destul de rezistentă la uscăciune, deşi preferă zonele cu umiditate mai ridicată. Foarte rezistentă la frig, există la altitudini mari unde doar //Rana temporaria// mai este prezentă. Este prezentă de la nivelul mării (în Delta Dunării) până la 1800 m altitudine. Răspândită aproape pretutindeni în Europa, cu excepţia insulelor Irlanda, corsica, Sardinia, Baleare, Malta, Creta. Prezentă şi în nord-vestul Africii. În România este răspândită pretutindeni, deşi prezenţa ei în zonele de şes este sporadică. =broasca râioasă verde=

Formă masivă, îndesată, lungime 7 - 10 cm; femela ceva mai mare. Botul scurt şi turtit. Pupila este orizontală. Timpanul vizibil, dar mult mai mic decât ochiul. Primul deget, anterior, puţin mai lung decât al doilea. Degetele posterioare palmate până la 1/2 sau 2/3. Spatele cu negi plaţi, neregulaţi, evident poroşi, răspândiţi neregulat, cei mai mari având vârful roşu. Paratoidele în formă de rinichi sau alte forme şi dimensiuni variate. Masculii au un sac vocal mare, care umflat depăşeşte ca volum capul. Orăcăie în cor, sunetul fiind greu de confundat, ca un tril neîntrerupt ce durează până la 1 secunde ce se poate reda prin "r-r-r-r-r-r...". În perioada de reproducere, la masculi apar calozităţi nupţiale pe primele trei degete ale membrului anterior. Masculul cu pete verzui deschis pe fond întunecat; la femele pete întunecate pe fond deschis. Uneori spatele are o linie vertebrală galbenă, ventral alb-uniform sau cu pete negre. Mormolocii sunt mai mari decât cei de //Bufo bufo//, având la metamorfoză 4-4,5 cm. Spiraculum este situat pe partea stângă, la jumătatea corpului, orientat posterior. Anusul este median. Coada este mai lungă decât corpul, puţin înaltă şi rotunjită la vârf. Coloritul dorsal este brun sau măsliniu-cenuşiu, cu sau fără pete închise iar abdomenul este deschis, alb-cenuşiu. Specie cu activitate nocturnă, doar juvenilii fiind activi şi în timpul zilei. Are un mare potenţial de dispersie, efectuând migraţii la distanţe mari, în special indivizii tineri. Este mai acvatică decât //Bufo bufo//, ceva mai sprintenă, sare şi se caţără cu agilitate. Poate fi frecvent observată în zonelel rurale vânând insecte noaptea în jurul stâlpilor pentru iluminat. Iernează pe sub muşchi, în tufişuri, sub pietre. Reproducerea durează de la sfârşitul lui martie până în iunie. În tot acest interval pot fi găsiţi în apă numeroşi indivizi. Reproducerea nu este sincronă ca la //Bufo bufo//. Amplexul este axilar. Femela depune între 10000 şi 18000 ouă, care se clocesc repede. Mormolocii apar la 4 - 5 zile; metamorfozând din iulie până în septembrie. Este nepericlitată fiind frecvent asociată cu aşezările umane (cea mai comună specie de amfibieni din localităţile rurale şi urbane). Specie euritropă, este prezent aproape pretutindeni, fiind rezistentă la uscăciune, apă salmastră şi poluare. Astfel, populează cu succes zonele stepice secetoase (Dobrogea şi Bărăganul) şi este frecvent găsită pe malul mării şi al lacurilor sărate. Prezentă în majoritatea localităţilor sau în jurul acestora. Se reproduce în orice ochi de apă, permanent sau temporar, inclusiv ape salmastre. În oraşe se reproduce frecvent în lacuri şi bazine de agrement, în special cele lipsite de peşti. Este găsită la altitudini cuprinse între 0-1700 m. Este o specie termofilă, de aceea la altitudini peste 1000 m este mult mai rară. În Europa are un areal mai estic, în nord până în sudul Suediei, în vest până în Germania, estul Franţei şi Italia. Este prezentă în majoritatea insulelor mari din bazinul mediteranean. În est este răspândită până în Asia Centrală. Este prezentă de asemenea în nordul Africii şi Asia Mică. În România este prezentă aproape pretutindeni, cu excepţia zonelor alpine. =broasca roşie de munte=

Corpul este robust, masiv, lungimea 10-15 cm. Capul mai mult lat decât lung. Botul este obtuz, rotunjit. Dinţii vomerieni dispuşi în două grupe oblice mici, la nivelul sau înapoia marginii posterioare a choanelor. Timpanul distinct, depărtat de ochi şi mai mic decât acesta. Membrele posterioare sunt scurte; atunci când piciorul posterior este întins înainte, articulaţia tibio tarsală atinge timpanul sau nara, nedepăşind vârful botului. Muchiile dorso-laterale sunt bine dezvoltate şi relativ apropiate. Degetele posterioare cu palmură în întregime sau 2/3. Tuberculul metatarsian intern mic, cel extern abia evident la baza degetului al 4-lea posterior sau inexistent. Pielea spatelui netedă sau uşor verucoasă dorsal. Masculul are 2 saci vocali interni. În perioada reproducerii, pe faţa internă a degetului gros are perniţe negre, spinoase. Dorsal cenuşie-albicioasă, galbenă, cafenie, roşiatică, rareori verzuie, cu pete cafenii închis sau negre. Ventral albă, galbenă aprins sau portocalie, mai mult sau mai puţin pătată cu cafeniu-cenuşiu sau roşiatic, portocaliu sau trandafiriu cu puncte cenuşii. Dorsal între membrele anterioare apare frecvent un semn în formă de /\. În perioada de reproducere masculii pot căpăta nuanţe albastre dorsal, datorită acumulărilor de limfă similar cu masculii de //Rana arvalis//. Larvele au coada joasă, mai lungă decât corpul şi se termină cu un vârf obtuz. Anusul se deschide pe dreapta, aproape de marginea inferioară a cozii. Spiraculum este situat pe partea stângă, orientat în sus, la jumătatea corpului. Dorsal este colorat în maro spre negru, cu pete metalice, ventral cenuşiu spre negru. Dimensiunile sunt de până la 5 cm. Este o specie predominant terestră, foarte rezistentă la temperaturi scăzute. Indivizii pot începe migraţia de primăvară chiar pe zăpadă iar reproducerea poate avea loc înainte de topirea completă a crustei de gheaţă. Este crepuscular-nocturnă, ziua fiind activă doar în timpul sau după ploaie. Se hrăneşte cu viermi, omizi, moluşte, insecte, vânând mai mult către seară, ferindu-se de căldură. Iernează înfundându-se în mâl şi numai rareori pe sub pietre sau ierburi. Reproducerea începe foarte de timpuriu, din februarie-martie (la altitudini mari poate începe abia în aprilie-mai). Amplexul este axilar. Femela depune 1500 - 4000 ouă, care cad la fund. După cloccire apar la suprafaţă ca o masă gelatinoasă. Perioada de eclozare şi durata metamorfozei sunt dependente de temperatură, ca la toate speciile de amfibieni, dar datorită distribuţiei pe un domeniu altitudinal atât de amplu, sunt greu de făcut generalizări. Strategiile adoptate de populaţiile care trăiesc în zona de deal diferă mult de cele ale unor populaţii izolate din zona de gol alpin. Specia este vulnerabilă. Necesită protecţie în special în perioada de reproducere când adulţii se adună de pe suprafeţe mari în bălţile de reproducere. Trăieşte în păduri şi păşuni, la altitudini cuprinse între 200 până la 2000 m. Practic poate fi găsită în orice habitat cu umiditate suficient de mare pentru ai asigura supravieţuirea. Se reproduce în bălţi mari, temporare sau permanente. Prezentă în întreaga Europă cu excepţia sudului peninsulei Iberice, Italice şi Balcanice. În est este răspândită până aproape de munţii Urali. În România este întâlnită pretutindeni în zonele de deal şi munte. Alături de //Triturus alpestris// urcă până în zona de gol alpin. =broasca roşie de pădure, broasca săritoare=

Broasca are o formă zveltă, elegantă, de dimensiuni medii, lungimea 5 - 7 cm, masculul mai mic. Corpul alungit. Capul prelung, botul ascuţit, pupila orizontală. Timpanul este mare şi foarte clar conturat, situat în spatele şi sub nivelul ochiului, mai mic decât acesta. Dinţii vomerieni în două şiruri oblice. Când piciorul posterior este întins înainte, articulaţia tibio-tarsală depăşeşte vârful botului. Toate degetele cu tuberculi subarcticulari mari, foarte proeminenţi. Tuberculul metatarsian intern pronunţat. Pielea netedă sau cu glande mici turtite. Muchiile dorso-laterale sunt înguste, bine dezvoltate. Masculul fără saci rezonatori. La baza degetului gros anterior, un tubercul rotunjit sau înlocuit cu o mică pată albă; perniţa copulatoare de la acest deget, în perioada reproducerii, cu rugozităţi cenuşii. Membrele anterioare sunt mai puternice la masculi. Culoarea variază puţin şi este destul de uniform, specia confundându-se adesea cu //Rana temporaria//. Dorsal galben-cenuşiu, galben-cărămiziu până la brun-închis, uniform sau stropit cu mici puncte negre. Muchiile dorso-laterale sunt colorate mai deschis. Pe membrele posterioare sunt prezente dungi late, transversale, mai închise la culoare. Ventral, coloritul este alb uniform, cu excepţia guşei şi a pieptului care uneori sunt colorate pe margini. Larvele sunt greu de deosebit de mormolocii celorlalte ranide. Mormolocii sunt de dimensiuni mai mari putând ajunge la 6 cm înainte de metamorfoză. Spiraculum este situat pe partea stângă a corpului, mai aproape de extremitatea posterioară. Anusul este situat median lângă punctul de inserţie al cozii. Coada este înaltă şi se termină cu un vârf ascuţit. Coloritul dorsal este brun-deschis cu pete brune, ce formează un desen reticulat. Abdomenul este alb, cu pete aurii ce se închid şi pe laturi. Pe porţiunea superioară a cozii sunt prezente frecvent pete negre. Este o specie terestră, indivizii fiind foarte agili, capabili de sărituri lungi, uneori peste 2 m. Este activă atât ziua cât şi noaptea. Ziua se ascunde pe sub frunzele moarte. Se hrăneşte cu insecte. Sexele iernează separat (femelele în frunzişul mort, masculii pe fundul apelor) din octombrie până în februarie-martie. Se reproduce foarte devreme începând cu sfârşitul lui februarie până în aprilie. Amplexul este axilar iar ponta constă într-o singură grămadă, ce poate număra până la 2000 de ouă. Uneori folosesc spre reproducere bălţi şi băltoace temporare rezultate din topirea zăpezii care seacă foarte repede, fără să mai permită metamorfoza larvelor. Deseori întraga populaţie de adulţi se reproduce într-o singură baltă, realizând aglomerări de sute de indivizi. Broscuţele apar după 2 - 3 luni; sunt capabile de reproducere după 3 - 4 ani. Specia este vulnerabilă. Necesită protecţie în special în perioada de reproducere când adulţii se adună în bălţile de reproducere. Trăieşte în zone împădurite sau mlaştini, la altitudini cuprinse între 0-900 m. În general este prezentă doar în zone cu umiditate mare şi este mai rară în apropierea terenurilor agricole. Prezentă în cea mai mare parte a Europei, cu excepţia peninsulei Iberice şi anordului continentului. Populaţii izolate sunt prezente în nordul Germaniei, Danemarca şi sudul Suediei. Prezentă şi pe malul asiatic al Mării Marmara. În România este prezentă pretutindeni în pădurile de câmpe şi deal. În dobrogea este prezentă doar în câteva localităţi din zona codrilor Babadagului. =brotăcel, buratec, răcănel=

Formă elegantă şi zveltă, de dimensiuni mici, lungimea la adult 4-5 cm. Capul mai lat decât lung, botul scurt, rotunjit, ochii laterali, timpanul foarte vizibil. Dinţii vomerieni pe două grupe mici transversale sau uşor oblice, între choane. Membrele sunt lungi, cu discuri adezive caracteristice la vârful degetelor. Degetele anterioare uşor palmate la bază, primul mai scurt decât al doilea; cele posterioare palmate până la 1/2 sau 2/3. Pe marginea internă a tarsului un pliu distinct. Pielea netedă, strălucitoare dorsal, granuloasă ventral (în afară de gât la mascul). Palma cu tuberculi netezi, moi rotunjiţi. Masculul cu un sac vocal mare, brun-gălbui, sub gât; când este gol pare un pliu al pielii; umflat apare mai mare decât capul. Orăcăitul este extrem de zgomotos, caracteristic, putându-se auzi la distanţă mare. Este alcătuit dintr-o serie de "crac"-uri, câte 3-6 pe secundă, timp de câteva secunde. Masculii nu au calozităţi nupţiale dar în perioada de reproducere la baza degetului intern apar granule cornoase mici incolore. Culoarea variază după mediu: dorsal verde deschis, galben sau albăstrui-cenuşiu sau negru, uniform sau cu pete întunecate. O dungă neagră sau cafenie porneşte de la ochi, până la baza femurului, în regiunea lombară formează o blucă îndreptată în sus. Gâtul la femelă cenuşiu-violet, la mascul cafeniu-auriu. Abdomenul alb, degetele galbene sau roz. Larva este pisciformă şi înoată rapid în masa apei. Are un aspect ovoidal datorită unei creste dorsale înalte care începe de la nivelul ochilor. Coada este de 1,5-2 ori mai lungă decât corpul şi se termină cu un vârf ascuţit. Spiraculum este situat pe partea stângă, orientat în sus, mai aproape de capătul posterior al corpului. Anusul este orientat spre dreapta şi este situat sub marginea inferioară a cozii. Coloritul dorsal este măsliniu, cu pete şi reflexe aurii, iar ventral este alb-gălbui. Este singura specie de broască arboricolă din fauna noastră. Este activă în special noaptea. Datorită coloritului ei de protecţie nu se adăposteşte, ziua stând la soare pe vegetaţie. În majoritatea timpului stă căţărată pe plante, putând urca la câţiva metri de la sol. Primăvara apar mai întâi masculii. Reproducerea, nocturnă, durează de la câteva ore până la două zile, în martie-aprilie. Amplexul este axilar, iar ponta este depusă noaptea. Masculii cântă în cor în perioada de reproducere şi mai rar, pe tot cursul anului, în special după ploaie. Femela depune 800 - 1000 ouă, mici, în pachete dense, de mărimea unei nuci, pe plante sau care cad la fundul apei. După 12 zile ies larvele, iar după 3 luni tinerii au caracterele adulţilor şi părăsesc apa. După 3 - 4 ani sunt capabili de reproducere. Către iarnă se ascund sub tufişuri, sub muşchi la marginea apelor sau chiar în apă. Specie foarte rezistentă la frig şi uscăciune. Se acomodează foarte bine în captivitate, putând trăi până la 22 de ani. Poate face salturi mari prin aer. Se hrăneşte cu insecte zburătoare, în special muşte, pe care le prinde cu limba sa lipicioasă. Are mulţi duşmani printre păsări şi şerpi. Specia este vulnerabilă, fiind destul de sensibilă la poluare şi uscăciune. Necesită măsuri locale de protecţie. Preferă zonele împădurite, cu tufişuri sau stufărişuri. Pentru reproducere preferă bălţile temporare cu vegetaţie bogată, mărginite cu stuf sau papură. Urcă până la 1000 m altitudine. Răspândită în cea mai mare parte a Europei, cu excepţia sudului Franţei şi Spaniei. Lipseşte din Marea Britanie şi cea mai mare parte a Scandinaviei. Este prezentă şi în Asia Mică şi în Rusia până în estul Mării Caspice. În România este prezentă pretutindeni, cu excepţia zonei de munte.