Albastru

Albastru este considerata a fi culoarea cea mai adanca, privirea patrunzand in ea fara a intalni nici un obstacol, ratacindu-se in nemarginire ca si cum culoarea ar incerca mereu sa-i scape. Nascand aceasta senzatie nu era greu sa se ajunga la denumirea de "cea mai imateriala dintre culori", mai ales ca natura nu o prezinta perceptiei decat alcatuita din transparenta, dintr-un vid acumulat: vid al aerului, al apei, al cristalului sau al diamantului. Ce este de facut atunci cand se constientizeaza faptul ca acest vid nu este delimitat de "lipsa" ci este un mecanism precis, cu legi bine precizate? Se ajunge la interpretari legate de mecanism si precizie, albastrul devenind culoarea preciziei pure si rece. Poate de aceea ea este considerata a fi cea mai rece dintre culori devenind simbolul necontestat pentru "rece". Lipsa aparenta de consistenta a acestei culori face ca, odata ce ea este aplicata pe o suprafata sa nasca senzatia ca nu mai exista suprafata, despovarand sau, pur si simplu, evaporand formele, deschizandu-le unei viziuni imateriale, nemarginite. Se poate merge pana la perceptia ca in suprafata albastra dispar pana si sunetele... Miscarile devin motiv al "initierii" viziunilor, al descatusarii imaginatiei, pierzandu-si consistenta sub imbratisarea culorii albastre iar sunetele devin propriile noastre soapte. Poate ca de aici pleaca interpretarile legate de "pasarea albastra a fericirii", cea mai accesibila dar si cea mai greu de atins. Toate aceste perceptii vor face din culoarea albastra un simbol al visarii si creativitati, al curiozitatii si al metodismului prin "climatul" de irealitate sau suprarealitate care il naste, pe fondul unei stari de miscare intuitiva, imperceptibila, care impinge totul spre o rezolvare in sine a tuturor contradictiilor si alternantelor care ritmeaza viata umana sau aspiratiile ce se desprind din ea. El ajunge sa fie perceput ca ireal de prezent in tot ceea ce ne poate inconjura, sugerand ideea unei vesnicii linistite si semete, usor de "trimis" in suprauman. De cele mai multe ori, albastrul "mascheaza" atat de bine elementele "plasate" in directia sa incat poate fi usor de asimilat la tendintele egocentriste umane, la dorinta de permanenta depasire a "jaloanelor" existente sau viitoare, intr-o miscare dirijata, care atrage omul catre infinit si trezeste in el dorinta de puritate si setea de supranatural. Din punct de vedere clinic nu se putea pierde din vedere efectul calmant, linistitor al culorii albastre, un efect care, spre deosebire de culoarea verde nu are rezultante tonifiante ci pur "de calmare", pentru ca el nu da prilejul decat evadarii fara legatura cu realitatea, o eliberare care, cu timpul, devine deprimanta. Verdele naste impresia de odihna terestra, de multumire de sine, pe cand albastrul, prin profunzimea sa, naste o gravitate solemna, supraterestra, care speculeaza de cele ai multe ori nevoile noastre de a fi condusi (de aceea nu este una din culorile preferate sau preferabile pentru indivizii agresivi). "Gravitatea" culorii albastre a fost perceputa din cele mai vechi timpuri, egiptenii folosindul pentru a aminti de moarte. Culoarea albastra era folosita ca fundal pentru alte elemente sugestive, cum ar fi desenele in ocru roscat specifice reprezentarii judecatii sufletelor. Acest "uz" al culorii albastre avea la baza si credinta ca aceasta culoare este culoarea adevarului, el avand o valoare "cereasca", sacra, reprezentand pragul ce ii desparte pe oameni de cei care ii guverneaza, de soarta oamenilor precum si de lumea de dincolo. De altfel, la multe popoare, asocierea culorii albastre la diferite culori are rolul de a pregati o prezentare a luptelor, rivalitatilor dintre cer si pamant. In nesfarsita stepa asiatica, unde nici o verticala nu "intrerupe" vederea, cerul si pamantul se afla dintotdeauna fata in fata, nuntirea lor nascand toti eroii stepei. Se poate aminti aici de Genghis Han, fondator al marii dinastii mongole, care s-a nascut din lupul albastru si caprioara roscata. Lupul albastru este si Er Toshtuk, erou al gestei kirghize, care poarta o armura si arme albastre (de retinut ca, leii si tigrii albastri abunda in literatura si legendele asiatice). Unii analisti au mers pana la a asocia permanentul "contact" intre albastru si rosu atunci cand se intentioneaza prezentarea permanentei infruntari intre cer si pamant cu ideea culorilor politice care s-au infruntat dintotdeauna pentru stapanirea lumii (la o scara mai mare sau mai mica). Asemenea egiptenilor, vechii europeni au asociat culoarea albastra (azuriu) Campiilor Elizee. Alaturarea acestei culori de cea aurie nastea matricea reprezentarii vointei precum si a puterii divine. Simbolistica crestina considera culoarea albastra a boltii ceresti ca fiind mantia ce acopera si ascunde divinitatea. De altfel, Zeus si Iahve, troneaza cu picioarele asezate pe culoarea azurie, adica de cealalta parte a boltei ceresti, despre care, in Mesopotamia, se spunea ca este alcatuita din lapislazuli. Delimitarea de zeitate sau "apartinand lui Dumnezeu" a folosit si alte "aliaje" de culori. Astfel, combinatia intre albastru si alb a fost folosita aproape intotdeauna pentru a reprezenta Sfanta Fecioara. Alb - albastru exprima acum detasarea fata de valorile lumii terestre si inaltarea sufletului eliberat ca carne, catre Dumnezeu, adica spre aurul care va intampina albul virginal, in timpul ascensiunii sale prin albastrul ceresc. Se ajunge pana la se delimina o valorizare legata de "viata de apoi"/ de reincarnare prin credinta in lumea de dincolo datorita asocierii divinului albastru cu mortuarul alb (sau invers) ori, pur si simplu, prin trecerea celui "inchistat" in alb prin mantia albastra a granitei intre terestru si divin. Intr-o directa relatie cu Fecioara se poate "identifica" asocierea culorii albastre cu simbolul zodiacal al acesteia. "Perioada" Fecioarei este identica apogeului naturii si inceputului involutiei autumnale a acesteia (plecand atat de la elementele naturii cat si de la obiceiurile si practicile agricole). Acest lucru face din semnul fecioarei un simbol centripet, precum culoarea albastra, care va despuia pamantul de haina sa de verdeata, care il va dezgoli si usca. Este vremea sarbatorii Adormirii Maicii Domnului, sub un cer fara nori, in care aurul solar devine foc necrutator si devoreaza roadele pamantului. O asociere directa intre culoarea albastra si soare este intalnita si la vechii azteci. Pentru ei, albastrul cerului, albastrul de peruzea, este culoare a soarelui, pe care ei il denumesc "Print al Peruzelei" - Chalchiuitl. El vesteste parjolul, seceta, foamea si moartea. Chalchiuitl este si piatra de peruzea (de culoare verde albastra) care impodobea rochia zeitei reinnoirii. De aici s-a nascut si obiceiul aztec legat de funerariile printilor de a pune in locul inimii, in locul inimii, o piatra de peruzea (obicei similar cu cel al egiptenilor care, inainte de mumificare, puneau in locul inimii faraonului un scarabeu de smarald). Una din cele mai cunoscute "utilizari" ale culorii albastre este blazonul casei regale a Frantei, de azur cu trei flori de crin de aur, tocmai in ideea de a proclama originea teogonala, supraterestra a Regilor Preacrestini. Tot aici, in Franta, s-a nascut termenul "sange albastru" care a fost identificat cu originea nobila, aleasa, divina (cu toate ca "aparitia" termenului este destul de tendentioasa - vezi "Story sange 1", "Sangele albastru" la sectorul "Grupe sangvine" al sitului). Potrivit traditiei hinduse, fata de safir a muntelui Meru - cea de miazazi - reflecta lumina si coloreaza in albastru atmosfera. Se ajunge la identificarea culorii albastre cu cu puterea nemarginita, infinita, "dornica" de a fi atinsa cel putin prin detinerea unei pietre de safir (care ajunge o piatra pretioasa regala care va simboliza puterea deplina). Vechii evrei ajung la a identifica culoarea albastra puterii infinite care, pentru acestia este reprezentata de nemurire - lacasul nemuririi mai este numit si "Cetatea albastra". In budismul tibetan, albastrul este culoarea lui Valrocana, a intelepciunii transcendente, a potentialitatii si, simultan, a vacuitatii, a carei posibila imagine este cea a imensitatii cerului albastru. Lumina albastra a Intelepciunii lui Dharmadhatu (lege sau constiinta originara) are o putere orbitoare care deschide calea Eliberarii, drumul spre aceasta fiind drumul spre si prin cer. Albastrul este si culoarea Yang si cea a Dragonului, a influentelor binefacatoare. Se regaseste si la ei asimilarea culorii albastre cu nemurirea, Huang (albastru) fiind culoarea cerului, lacasul nemuririi. Limbile celtice nu au un termen specific pentrua desemna culoarea albastra. "Glas" in bretona, galeza si irlandeza inseamna albastr, verde si chiar gri, in functie de context, delimitarea exacta fiind facuta doar daca este indispensabila. De altfel, "Glesum" este in celtica latinizata numele ambrei gri. De aceea, aceasta culoare, este asimilata la aceste populatii cu cea de a treia functiune, cea productiva si artizanala, regasindu-se la ea valori functionale asemanatoarea culorilor rosii si albe, de delimitare sociala. De aceea, femeile bretone se infatisau la ceremoniile religioase dezbracate (goale) cu trupul vopsit in albastru. Se pare ca aceste femei erau nemaritate deoarece in unele tari (actual doar in Polonia) casele cu fete de maritat erau vopsite in albastru pentru a semnifica disponibilitatea ritualica. Culoarea albastra are si interpretare negativa in special la nivelul maselor populare. La ei se regaseste o simbolistica a culorii albastre legata de sublimarea dorintelor, lipsa, ablatiune, pierdere. Frica de nestapanit devine o "frica albastra", "vad albastru" devine descrierea imposibilitatii de a localiza vizual ceva pe fondul temerilor, durerii, etc., ajungandu-se pana la descrierea starii de pierdere de cunostinta sau a suferintei indelungate care merge pana la descrierea sau identificarea cu individul masochist. Din aceste motive, culoarea albastra ajunge deseori sa fie utilizata pentru a simboliza pasivitatea si renuntarea. Pentru unii aceaste manifestari se reduc la sacrificiul suprem de voie, de nevoie, pentru altii se ajunge la delimitarea divina, de soarta prin utilizarea simbolica a culorii albastre.
 * ALBASTRU**