MONAHISMUL+CRESTIN+-+SILAGHI+ALISANDRU

MONAHISMUL CRESTIN

În ceea ce priveşte primele exemple de viaţa monahală creştină, este cunoscut faptul că încă din secolul III, fecioarele consacrate (virgines consecretae) depuneau un vot de castitate în faţa episcopului, primind cu această ocazie, ca semn distinctiv, un văl pentru acoperirea capului. Însuşi Fericitul Augustin va compune o celebră regulă monahală pentru comunităţile de fecioare consacrate, denumită până astăzi „regula augustiniană”. Încă de la începutul secolului IV, monahismul creştin era deja o instituţie constituită, câştigând mulţi adepţi, prin autoritatea morală pe care o exercita în Biserică.

2. 2. ORGANIZAREA MONAHISMULUI RĂSĂRITEAN:

În Orient, viaţa monahală va lua o amploare deosebită. Astfel, numeroşii asceţi vor începe să formeze grupuri restrânse, sub conducerea unui monah mai bătrân sau mai distins. Este cât se poate de cunoscut faptul că organizatorul acestui tip de monahism primar a fost Sfântul Antonie cel Mare (251 - 356), pentru ca mai apoi, Sfântul Pahomie (276 - 349), să organizeze grupurile mari de călugări, ce formau chinovii sau mănăstiri extinse.

Observăm faptul că monahismul creştin primar, care presupunea trăirea în feciorie, în sărăcie în ascultare şi în practicarea ascezei, tocmai pentru a fi ferit de o serie de exagerări sau pericole, ajunge să fie organizat într-un mod cât mai conform cu scopul său, astfel că apar primele reguli monahale, adevărate acte constituţionale pentru organizarea vieţii monahale, ceea ce marchează de acum înainte o dezvoltare deosebită a monahismului creştin.

2. 3. ÎNCEPUTURILE MONAHISMULUI APUSEAN:

Încă de la început, trebuie spus faptul că originea monahismului apusean a stat în strânsă legătură cu amploarea pe care a luat-o viaţa ascetică în Răsărit, ceea ce ne conduce la concluzia că linia înspre care s-a îndreptat dezvoltarea monahismului apusean, în faza sa primară, a fost aceea a urmării tradiţiei monastice răsăritene, care se va impune în Occident mai ales datorită exemplului de virtute morală pe care îl evidenţiau călugării răsăriteni.

În acest sens, referitor la impactul moral şi social pe care l-a avut imaginea monahismului apusean asupra occidentalilor, Peter Brown scria: „În Siria şi Egipt, monahismul constituia o mişcare complexă şi în multe privinţe lipsită de spectaculos. Ori, din perspectiva Occidentului latin, el se adresa în mod melodramatic neliniştilor noii clase superioare creştine. Saeculum - „lumea”, percepută îndeosebi prin prisma căutării specifice şi a imenselor ei averi, era condamnată de viaţa plină de miracole a acestor veritabili creştini din depărtare”.

Primele contacte ale apusenilor cu viaţa monahală din Răsărit, care vor conduce mai apoi la înfiinţarea de mănăstiri în Apus, vor avea loc după ce Sfântul Atanasie cel Mare, biograful Sfântului Antonie, părintele monahismului oriental, se va refugia în Italia, aducând cu sine exemplul unui monahism viu, o adevărată alternativă la o viaţă morală creştină ce aluneca din ce în ce mai mult înspre alterarea duhului primar.

În mod reciproc, o importanţă deosebită în ceea ce priveşte întemeierea monahismului apusean l-a avut şi exilul din anul 355 al episcopului Eusebiu de Vercelli în Tebaida din Egiptul de Sus, unde va cunoaşte monahismul oriental, pentru ca mai apoi să îl răspândească în Apus, odată cu reîntoarcerea sa în scaunul episcopal, în anul 362.

Trebuie să observăm faptul că deşi Apusul a cunoscut o serie de forme de monahism, un exemplu edificator fiind acela al existenţei fecioarelor consacrate, mediul cultural complet diferit de cel al Orientului nu va permite o dezvoltare autonomă a unei linii monahale originale, aşa cum s-a întâmplat în Răsărit, fapt pentru care Apusul va ajunge să adopte ca atare modelul monahal răsăritean, pentru ca de-acum înainte să îl aşeze în liniile specificului vieţii şi culturii sale ecleziastice.

Chiar dacă apusenii au rămas cât se poate de impresionaţi de modelul de virtute pe care îl propuneau monahii orientali, totuşi, au fost extrem de puţini cei care, într-o primă fază, le vor fi urmat exemplul. Reticenţa iniţială de care au dat dovadă occidentalii reprezintă, într-un anume sens, o urmare directă a faptului că monahismul apusean nu cunoştea încă acele linii directoare în cadrul cărora să se afirme. Astfel, mănăstirile nu fuseseră încă întemeiate, regulile după care trebuiau să se ghideze viaţa monahală nu existau, iar, mai mult decât atât, nu erau evidente încă acele figuri proeminente de organizatori ai vieţii monahale, care îi vor influenţa inevitabil dezvoltarea monahismului occidental în următoarele secole.

Totuşi, în curând, de-a lungul secolului al IV-lea, vor apărea primele mănăstiri mari, înfiinţate în mod direct de către diferiţi episcopi, dintre aceste mănăstiri putându-le aminti pe cele de la Marmoutiers, Ligugé, Rouen, Arles, Lérins, Vercelli, Milano sau Acvileea, de unde rezultă, pe de-o parte, interesul crescând al autorităţii ecleziastice pentru crearea unor anumite cadre instituţionalizate în liniile cărora monahismul să să poate desfăşura ca atare, dar şi dorinţa din ce în ce mai crescândă a apusenilor de a urma exemplul monahal al orientalilor.

În cadrul acestor linii esenţiale s-au înscris începuturile vieţii monahale în Apus, pentru ca de-acum înainte să fie organizate o serie de mănăstiri, fundamentate pe diferite reguli de vieţuire monastică, dintre care importanţa cea mai mare a avut-o regula Sfântului Benedict de Nursia. Mai târziu, se vor pune bazele şi se vor dezvolta numeroase ordine monahale apusene, pornind atât de la dorinţa de a experia o viaţă monahală cât mai conformă cu preceptele Evangheliei, cât şi de la intenţia fiecărui ordin monahal de a trăi fie un monahism contemplativ, fie unul cu implicaţii directe sociale în viaţa social-caritativă.