2.Scurt+istoric+al+rasei+ciobanesc+german

=Ciobanescul german= Despre Ciobănescul german, cea mai răspândită şi mai populară rasă de pe glob, s-au scris nenumărate cărţi şi articole. A condensa istoria rasei într-un singur articol este o misiune dificilă şi ingrată. Inevitabil, trebuie omise, din lipsă de spaţiu, contribuţiile multor crescători pasionaţi, care au contribuit la evoluţia ciobănescului german. Privită sub aspect temporal, istoria formării rasei se întinde pe durata unui secol şi este foarte bogată în evenimente. Anul 1899, ultimul din secolul al XIX-lea, este considerat a fi primul din istoria rasei. Din cele mai vechi timpuri, oamenii s-au slujit de câini pentru a-şi uşura munca. La vânătoare, la paza turmelor de oi şi a cirezilor de vite, reuşita depindea de capacitatea de lucru a câinilor, de abilităţile lor. Alte misiuni cum ar fi: paza gospodăriei şi a persoanei, tractarea caretelor de marfă, etc. erau de asemenea încredinţate câinilor. Treptat, omul a selecţionat rase de câini potrivit nevoilor sale, pentru a obţine rezultate maxime. O categorie aparte, a câinilor specializaţi, o constituie câinii ciobăneşti. În rândul lor, chinologii identifică tipul de ciobănesc continental european, din care provin o serie de rase, cum ar fi: ciobănescul belgian, ciobănescul german, beauceronul, etc. Până spre finele secolului al XIX –lea, în expoziţiile chinologice, aceste rase concurau împreună, fără vreo distincţie, înscrise la categoria ciobănesc continental european. În deceniul opt al secolului al XIX-lea, exemplul Angliei, care îşi standardizase o serie de rase naţionale, începe să fie urmat şi pe continent. Belgia, Franţa, Olanda, Germania încep să acorde o mai mare atenţie raselor endemice, pentru ca printr-o selecţie riguroasă să-şi poată standardiza şi omologa rasele naţionale.
 * FORMAREA RASEI (1899 – 1936)**

Chinologii germani se lansează într-o aprigă dispută referitor la standardizarea şi selecţia ciobănescului naţional. Richard Strebel, un reputat chinolog german, propune preluarea modelului de standardizare utilizat de englezi pentru rasa Collie. În viziunea sa Ciobănescul german trebuia să aibă 3 varietăţi: cu păr scurt, cu păr lung şi cu păr aspru. Ludwig Beckman din Düsseldorf propunea trei rase distincte în funcţie de textura robei. Părerile erau multe şi controversele păreau fără sfârşit. Cel care avea să tranşeze definitiv problema a fost ofiţerul de cavalerie Max von Stephanitz, considerat părintele rasei Ciobănesc German. În urma mariajului său cu o actriţă, act considerat indezirabil de morala cazonă a vremii, Max von Stephanitz a fost constrâns să părăsească armata. Fără regrete, el s-a transformat în fermier, ocazie cu care a constatat că ciobăneştii din zonă fac faţă cu greu pretenţiilor sale. Aşa s-a născut ideea de a crea o rasă mai adaptabilă, rezistentă la efort, cu apetit pentru lucru, inteligentă şi devotată stăpânului. Fiind la curent cu disputele chinologice ale vremii, Stephanitz a decis să aleagă o altă cale pentru crearea ciobănescului naţional. El şi-a dat seama rapid că soluţia practică a problemei (dat fiind materialul biologic pe care îl avea la dispoziţie) era crearea unei rase universale, capabilă să lucreze în orice condiţii de relief şi de climă din Germania, cu maxim de randament. Acest câine universal, conceput de Max von Stephanitz, era un ciobănesc cu păr semilung, robust şi puternic. În 3 aprilie 1899, Max von Stephanitz participă la o expoziţie chinologică organizată în Karlsruhe, în vestul Germaniei. Cu acest prilej, a văzut un ciobănesc foarte apropiat de imaginea pe care şi-o făcuse despre viitoarea rasă. Era vorba despre Hektor Linksrhein, pe care l-a cumpărat pe loc. Acesta va constitui baza de plecare în formarea noii rase. Imediat Max von Stephanitz pune bazele Clubului de Ciobănesc German (Schäferhunde Verein), al cărui preşedinte va rămâne până la moartea sa, în 1936. Tot atunci deschide şi cartea de origine a rasei. Hektor Linksrhein, rebotezat Horand von Grafrath, a fost primul înregistrat în documentele Clubului. Alături de Max von Stephanitz s-a format un nucleu de experţi; pasionaţi de formarea unei rase de câini utilitari, reprezentativă pentru Gemania. Misiunea nu a fost uşoară, dar fostul ofiţer Max von Stephanitz a condus Clubul cu o mână de fier, impunându-şi propria viziune asupra ţintei finale.

Tot atunci s-a decis organizarea show- ului anual Sieger, la care se desemna cel mai frumos mascul şi cea mai frumoasă femelă a anului respectiv. Cu toate acestea, lupta pentru a atinge obiectivul dorit nu a fost uşoară, nici pentru club, nici pentru crescători. Von Stephanitz a ales ca punct de plecare în construirea noului tip de câine, ciobăneştii din Würtemberg şi din Thuringia. În timp ce în Würtemberg erau preferaţi câinii de talie mare, puternici şi bine formaţi pentru muncă, în Germania centrală exemplarele erau de talie mai mică. Decizia clubului a fost ca de la încrucişarea celor 2 tipuri să se pornească în fondarea noii rase. La acea vreme, rezultatul încrucişărilor a fost un câine de culoare lupie, mai asemănător cu Canis Lupus decât cu Ciobănescul german de astăzi. Din împerecherea lui Horand von Grafrath cu diverse femele din canisa Krone a rezultat o adevărată linie Horand, care ulterior a alimentat ani în şir Sieger –ul cu învingători. Din împerecherea lui Horand von Grafrath cu femela Mores Plieningen a rezultat Hektor von Schwaben, un reproducător cu mare influenţă asupra evoluţiei ulterioare a rasei. Cu un aspect nobil, de talie medie, având corpul alungit şi un trap elegant, Hektor von Schwaben a câştigat Sieger-ul în anul 1901. Roland von Park, fiul lui Hektor, a câştigat Sieger-ul din 1903. Un alt urmaş al lui Hektor von Schwaben a fost Beowulf, înregistrat cu numărul 10 în cartea de origine a clubului. Cel mai bun urmaş al lui Beowulf a fost Heinz von Starkenburg, al cărui fiu, Roland von Starkenburg, a câştigat Sieger-ul în 1906 şi 1907. Rezultat al unei strânse consangvinizări, Roland a fost cel mai frumos exemplar al acelor timpuri, însă caracterul său lăsa mult de dorit. Unul dintre urmaşii săi, Erich von Grafenwerth a câştigat Sieger-ul din 1920, dar din păcate a moştenit defectele de caracter ale străbunicului său.Cel mai bun urmaş al lui Erich a fost Klodo vom Boxberg, câştigător alSieger-ului din 1925. Dacă precedentele titluri fuseseră câştigate de exemplare de talie mare, de această dată, spre uimirea spectatorilor, Stephanitz a ales ca şi câştigător un exemplar de talie medie, dând astfel semnalul pentru orientarea viitoare. El a sesizat pericolul tentaţiei de a creşte exemplare tot mai masive, dar mai puţin agile. Un an mai târziu, Klodo vom Boxberg a fost vândut în Statele Unite, unde a stat la baza liniilor nord-americane de ciobănesc german.

Obţinând aspectul general şi temperamentul dorit, Clubul de Ciobănesc German a trecut la stabilirea unor severe criterii de selecţie, eliminând de la reproducere exemplarele cu anumite defecte tolerate până atunci, cum ar fi: urechile căzute sau prietenoase, ori coada în formă de cârlig sau încovrigată. Până în 1936, Max von Stephanitz a condus Clubul de Ciobănesc German cu o mână forte, excluzând crescătorii care făceau rabat de la principiile statuate de club. Activitatea sa ca arbitru, crescător şi preşedinte al Clubului de Ciobănesc German a imprimat un asemenea impuls muncii de selecţie, încât rasa a devenit repede extrem de populară în lume, datorită calităţilor sale.

Anii ’70 au marcat separarea liniilor de expoziţie de cele de lucru, separare perpetuată până astăzi. Tot atunci coloritul negru-roşcat a început să se impună tot mai mult, devenind predominant şi dezirabil în expoziţiile de frumuseţe. Schäferhunde Verein a continuat să îmbunătăţească standardul rasei şi a sporit rigoarea regulamentului de selecţie. Chiar dacă nu s-a renunţat la motto-ul lui Max von Stephanitz : „Utilitate şi Inteligenţă”, realitatea ultimilor ani pare să sugereze o altă ordine a priorităţilor, după modelul: „Sănătate, Frumuseţe, Inteligenţă şi Utilitate”,

Încă de la începutul secolului trecut, Max von Stephanitz a sesizat faptul că sfera de utilizare a ciobănescului german trebuie lărgită. Modificările rapide care aveau loc în economie şi, mai cu seamă, în zootehnie, reduceau drastic şansele de utilizare a lui ca şi câine ciobănesc. Aşa încât a început demersurile pe lângă guvernul Germaniei, pentru ca rasa să fie acceptată în serviciul poliţiei şi al armatei. La început s-a izbit de refuzuri sistematice, dar nu a abandonat cursa. În 1909, câteva exemplare au fost integrate în serviciul poliţiei. Apoi şi armata a urmat acest exemplu.
 * DE LA CÂINE CIOBĂNESC LA CÂINE UTILITAR**

Dar lucrurile nu s-au oprit aici. Ciobănescul german a fost şi primul câine utilizat ca însoţitor pentru nevăzători. Este sugestiv şi faptul că, singura rasă, alta decât ciobănescul belgian, care a reuşit să urce pe podium la competiţia Ring Belgian a fost ciobănescul german. Cu timpul, ciobănescul german a fost utilizat la şi la alte misiuni: salvare urbană şi montană, însoţire persoane cu handicap, zooterapie şi altele. În unele ţări se mai organizează competiţii de „Herding” pentru ciobănescul german care demonstrează că acesta nu şi-a pierdut calităţile native de câine ciobănesc. Toate aceste sunt doar câteva dintre motivele pentru care ciobănescului german i s-a conferit titlul de „Regele câinilor utilitari”.