ACG_Pinguinul

=Pinguinii= Pinguinul face parte dintr-un gen de pasari acvatice palmipede (cu degetele picioarelor in forma de palma), cu ciocul lung si aripile scurte, servindu-i ca inotatoare. ||  ||  || Cu mersul lor leganat, pieptul alb si spatele negru, pinguinii arata ca niste pitici imbracati in camasi si costume. Traiesc in special in apropierea malurilor inghetate din insulele Antarcticii, Noii Zeelande sau in insula Galapagos, fiind aproape singurii locuitori ai acestor locuri unde temperaturile coboara pana la – 600 Celsius!
 * [[image:http://www.lumea-copiilor.ro/animale/pinguinii/pinguini1.gif width="115" height="80"]] ||  ||

Sunt foarte bine adaptati la frig, datorita unui strat gros de 4 centimetri de grasime, sub penele dese si lungi care acopera corpul. Aripile scurte ii ajuta foarte mult la inot, pinguinii putandu-se deplasa la mari adancimi cu viteze ce depasesc si 60 de kilometri la ora! Traiesc in colonii de sute sau chiar mii de familii, se recunosc si comunica prin strigate ascutite si sunt rareori atacati de dusmani, pe uscat sau in apa.

Cel mai mare dintre pinguini este pinguinul imperial, un nume pe masura lui: are o inaltime de 1,20 metri si o greutate de 20 - 45 kilograme. Penajul isi pastreaza aceleasi culori - alb pe burta si negru pe spate, in primii ani ai vietii. Ca adult, penele din jurul gatului pinguinului imperial devin galbene, apoi portocaliu-inchis, odata cu inaintarea in varsta.

Ouale de pinguin imperial - cam de 2 - 3 ori mai mari decat cele de gaina - sunt depuse direct pe pamant, printre stanci si bolovani. Locul ales nu are o prea mare importanta, singurul motiv care justifica denumirea de cuib fiind acela ca pinguinii aduna in jurul oualor pietre si roci, pentru a le proteja de vant si de alti pinguini. De clocirea oualor se ocupa masculul, in cele 62 - 66 de zile de pe an. In tot acest timp, imperialul pierde aproape jumatate din greutatea corpului.

Referindu-ne la greutatea acestor pasari, trebuie spus ca depinde in mod direct de temperatura. Astfel, cu cat este mai frig, cu atat pinguinii sunt mai mari, deoarece - stratul de grasime si penele crescand - rezista astfel mai bine la frig.

Desi majoritatea pinguinilor sunt foarte sociabili si familisti, cei imperiali fac exceptie de la regula, 8 din 10 perechi despartindu-se dupa numai un an. Cei care trec totusi de aceasta perioada vor forma familii, dand nastere la 1 - 2 pui pe an. Micutii pinguini sunt foarte galagiosi, iar strigatul lor - asemanator cu piuitul puilor de gaina - este singurul mod prin care sunt recunoscuti de parinti. Devin independenti dupa numai cinci luni, cand penele lor au crescut suficient pentru a le tine de cald.

Putin mai mic in inaltime (avand aproape un metru), regele-pinguin se diferentiaza de cel imperial prin ciocul mai lung si culoarea portocalie a penelor nu numai de pe gat, dar si pe piept. Hrana sa este formata din crustacee, pesti mici si plancton. Singurul pericol aparut in timpul pescuitului subacvatic este adus de leoparzii-de-mare (un fel de foci mai mari), de care “fug” inotand cu o viteza foarte mare. O alta calitate care ii ajuta sa nu fie vazuti de rechini, balene ucigase sau alti dusmani din apa este coloritul penelor. Motivul este simplu: de sus, i se vede spatele negru - culoare greu de depistat in adancul apei, unde este intuneric; de jos, se vede pieptul alb, de aceeasi culoare cu razele soarelui reflectate in apa.

Pinguinul Adelie este tot un singuratic locuitor al insulelor Antarcticii, numele sau venind de la cel al sotiei unui mare explorator francez, care a descoperit si studiat prima data aceste pasari, in 1840. Dintre toate rasele, pinguinii Adelie sunt cei mai harnici. Odata cu venirea primaverii, chiar daca gheata de la mal inca nu este topita, ei sunt primii care apar pe tarmurile inghetate pentru a-si face cuiburile. Strang cu atentie toate pietricelele pe care le gasesc - culese cu ciocul - si le asaza una peste alta, facand niste ziduri circulare ce pot atinge si jumatate de metru inaltime! Lucru care ii va face pe pinguinii sositi mai tarziu sa le fure din pietre, in timp ce “proprietarul” este ocupat sa alunge alti hoti.

Pinguinii Adelie sunt foarte sociabili si cel mai des intalniti in Antarctica. Exista cazuri in care - din cauza frigului puternic - s-au gasit cuiburi in apropierea zonelor populate de oameni, chiar la cateva sute de metri de casele acestora. Acest fapt se intampla si din alt motiv: pinguinul Adelie este mai pretentios decat cel imperial in ceea ce priveste locul in care isi face cuibul, preferand zonele cu mai multe pietre si bolovani, decat stancile sau gheata. Iar Antarctica este acoperita de gheata aproape tot timpul anului, in proportie de 98%.

Dintre pinguinii mici face parte si pinguinul cu creasta, numit si topaitorul de pe stanci. Aceasta pasare de numai 3 kilograme si 50 de centimetri inaltime are in varful capului un mot - asemanator cu o creasta - divers colorat, ciocul rosu-portocaliu si ochii rosii. Si merge, dupa cum ii spune numele, topaind. Prefera locurile in panta, cu putina vegetatie sau stancile pentru a-si face cuib, unde femela depune doua oua. Fiind mai putin rezistenti la frig, traiesc in insulele cu clima mai calduroasa din nordul Antarcticii si din sudul Americii de Sud.

Pinguinul albastru este cel mai mic dintre toate rasele, cantarind nu mai mult de un kilogram si avand o inaltime de numai 25 de centimetri. Traieste in sudul Australiei si in Noua Zeelanda si isi face cuibul in scorburi si tuneluri. Iese doar noaptea pentru a se hrani - obicei unic printre pinguini, de aceea este vazut foarte rar. Fata de oameni, pinguinul albastru este cel mai sociabil, traind in cuiburi facute in pamant chiar sub case sau in pietrisul de langa sinele de cale ferata. Chiar si cutiile de lemn puse special de oameni in paduri devin un culcus foarte primitor pentru micutul albastru.

De asemenea, aceasta rasa este si cea mai fidela in ceea ce priveste familia. Astfel, in majoritatea cazurilor, puii de pinguin albastru ajunsi la maturitate se intorc in preajma cuibului parintilor, loc in care vor naste si vor creste viitorii lor pui. Departarea fata de malurile inghetate si traiul in apropierea zonelor mai populate ii aduce pinguinului albastru si dezavantaje, deseori cuiburile lor fiind atacate de vulpi, nevastuici sau chiar caini.