Eminescu...+şi++comoara++sa+artistică

media type="youtube" key="R_3tsId6heM&rel=1" height="355" width="425"media type="youtube" key="72XFilf_008&rel=1" height="355" width="425"media type="youtube" key="SRyiF8tcYWU&rel=1" height="355" width="425" Mihai Eminescu s-a nascut la Botosani in 15.01.1850. si a murit la 15.06.1889 la Bucuresti ca scriitor din 1866-1888 Eminescu s-a declarat ca s-a nascut in 20 Decembrie 1849 iar in documentele gimnaziuluidin Cernauti a trecut data de 14 Decembrie 1849. Totusi Titu Maiorescu preia concluzia ca locul nasterilui Mihai Eminescu este 15 Ianuarie 1850 in Botosani. Mihai Eminescu este cel de-al 7-lea copil din cei 11 ai familiei. In anul 1880 intr-o scrisoare catre Henrieta,sora sa,se plange ca are mult de lucru si ca ii bolnav trupeste dar mai mult sufleteste. Din partea familiei a primit numai imputari in special adresate de tatal sau. Nu a avut timp sa-l felicite pe fratele sau Mateicare ii trimise invitatia de nunta. Mihai Eminescu a renuntat la casatoria sa cu Veronica Micle. Maiorescu a precizat ca este vorba despre doamna Poenaru-Lecca,care-l inspira probabil in poeziile pe care nu le publica dar le citea la intalnirile literale saptamanale. In anul 1881 Martie 18 Mihai Eminescu ii scrie tatalui sau bolnav cerandu-i iertare ca nu poate merge sa il vada ,, Negustoria de gogosi si de brasave il tine strans,,dughea se plange ca ii e ,,acru sufletul de urneala si de condei''. Il anunta insa ca prin Maiorescu i-a trimis scrisoarea a 3 a pe care a citito de mai multe ori la media type="youtube" key="YYkHaBSjQbs&rel=1" height="355" width="425" Junimea Bucuresteana. In 28 martie Martie Maiorescu a citit in sanul Junimii la Iasi. In anul 1882 Eminescu nu publica nici o poezie in tot timpul anului. In schimb a citit in mai multe randuri ,,Luceafarul'' in sedintele Junimii de la Maiorescu. Mite Kvennitz i la tradus in nemteste.Este semnalat adeseori in casa la Maiorescu in 8 Octombrie. A citit si a corectat ,,Luceafarul'' impreuna cu Maiorescu pe care la prezentat slefuit la Junimea. In 1883 Eminescu a fost internat pentru o vreme la spital.in lipsa lui la Maiorescu se citeste in doua randuri ,, Luceafarul''in limba germana. In 23 Martie la sedinta Junimii,Maiorescu a semnalizat prezenta lui Iosif Vulcan. Pentru aceste poezi Eminescu a primit un mic onorariu,singurul care a fost rasplatit in toata activitatea sa. Exemple de poezii.15 Mai- Cand amintirile... 24 Aprilie-S-a dus amorul... 5 Iunie-Adio... 17Iulie-Ce e amorul? 28 August-Pe langa plopi fara soti 13Noiembrie-Si daca... In anul 1884 Convorbirile literale din Ianuarie si Februarie ii publica douazeci si una din celedouazeci si sase de poezii,publicate ca inedite in volumul de la Sacis. In 1 Ianuarie Mihai Eminescu a fost vizitat de Maiorescu si de varul acestuia,C Popazu din Viena care avea sarcina sa-l vada cat mai des pe poet la sanatoriu. In 12 Ianuarie Eminescu a scris lui Chibeci si si-a exprimat dorinta de a veni in tara. In 26 Februarie Mihai Eminescu a parasit sanatoriul si insotit de Chibeci,a facut calatoria recomandata prin Italia. In 7 Martie Neculae Eminovici sa sinucis prin impuscare la Ipotesti. 27 Martie Eminescu soseste la Bucurestipeimit la gara de mai multi amici. In 7 Aprilie Eminescua plecat la Iasi cu acelasi insotitor. In 25 Octombrie Mihai Eminescu este prezent la banchetul anual al Junimii. In Noiembrie este bolnav si internat la spitalul Sfantul Spiridon. In Decembrie il viziteaza Vlahuta. In 1885 Mihai Eminescu continua modesta slujba la biblioteca si a predat lecti la scoalaComerciala. In anul 1887 Primavara Eminescu a plecat la Botosani la sora sa Henrieta si a fost internat la spitalul local Sfantul Spiridon. In 1889 Mihai Eminescu a fost internat la spitalul Marcuta din Bucuresti si apoi a fost transportat la sanatoriul Caritas. In 13 Aprilie sa instituit o curatela pentru asistenta judiciara a bolnavului. In 15 Iunie in jur de 3 dimineata poetul Mihai Eminescu moare in sanatoriul doctorului Sutu din strada Plantelor Bucuresti. 16 Iunie Ziarul Romanul a anuntat la stiri ca Eminescu nu mai este. In 17 Iunie a fost inmormantarea.Corpul defunctului este depus in groapa la umbra unui Tei din cimitirul Bellu. Dosarul Eminescu Eminescu a atras una dintre cele mai complexe manevre de dezinformare si intoxicare specifice domeniului serviciilor speciale. Posteritatea sa a fost deformata si manevrata de toate regimurile politice care s-au succedat in Romania. Restabilirea adevarului despre Eminescu este o datorie de onoare a breslei ziaristilor. Ca multi alti ziaristi, Eminescu a intrat in malaxorul aparatului represiv al politiei politice si a devenit o problema si o afacere de Stat. Amintirile despre Eminescu cuprind in sine numai timpul de la anul 1861 pana la prima jumatate a anului 1872 cand el parasi Viena, spre a-si urma studiile in Berlin. Dar si din timpul acesta sunt de scazut anii cand Eminescu disparind din Cernauti a dus o viata pribeaga,parte ca student,parte ca actor ,adica din primavara anului 1866 pana in toamna anului 1869. Ca tanar la varsta de 20 de ani ajunge el in octomvrie 1869 la Viena si atuncea vine cu inima cuprinsa de amor pentru frumoasa sa Eufrosina Popescu si sufletul sau plin de icoana acestei actrite care a aprins primul amor in inima lui curata. Daca ar mai trai Eufrosina acesta ar putea fi mandra de acest amorcu care,ea intiia l-a robit pe acela care avea sa devina regele gandurilor inalte si al poeziei romane si de cate ori de va vorbi de aventurile amoroase ale lui Eminescu se va aminti si numele Eufrosinei Popescu,care din cauza acestei inlantuiri a imprejurarilor va trece la posteritateaca si numele mult zbuciumatului poet. Amorul lui Eminescu pentru Eufrosina trebuie sa fi fost adanc si sincer,caci nici in toamna anului

1870 el nu o uitase ci vorbea cu mult foc si durere despre Eufrosina sa. dupa acesta nu a mai vorbit de dansa dar nici de alt amor cat timp a mai stat in Viena si colegii care erau pururea in contact cu dansul nu au prins de veste de vreo alta relatie amoroasa cat timp a trait impreuna cu ei. Cat a fost cu ei la Viena a ramas copil bunsi naiv, care prefera orice alta distractiedecat cea cu femeile si daca se intampla ca colegii sai aduceau vorba despre amoruri sisexul frumos,Eminescu se plictiseasi le zicea "Slabiti-ma cu prostiile voastre". Cu toate acestea el tinea mult nu la femei ci la femeie. Eminescu nu fugea de societatea femeilor,dar nici nu o cauta. Daca din intamplare se afla intr-o asfel de societate ,el nu era retras sau ursuz,ci politicos,glumet si voios.Tot in anul 1870 cand a locuit in Dianagasse,venind odata cam pe la 10 ore noaptea de la teatru,doua dame care mergeau cu vreo 10 pasi inaintea lor au fost atacate de un derbedeu. Eminescu si colegul lui s-au oferit sa le petreaca si ele au primit cu multumire. Opera Antuma Dacă privim **opera poetică a lui [|Mihai Eminescu]** din perspectiva comparativă a istoriei literare şi ţinând cont de criteriul cronologic, poetul face parte din ceea ce, în [|Europa], poartă numele de a doua generaţie [|romantică], sau romantică târzie. Activitatea literară a lui Eminescu se întinde pe ceva mai mult decât zece ani. Eminescu este un poet român tradiţional, absorbind toate elementele literaturii antecedente. Toate temele lui decurg din tradiţia românească, în timp ce înrâuririle străine aduc numai nuanţe şi detalii. Este evidentă, deci, pentru oricine s-a apropiat de un poet de mărimea lui Eminescu, necesitatea sublinierii deosebirilor, de exemplu faţă de [|Leopardi], menită să alunge echivocul dat de un amalgam de tipare şi teme, care se deduce în mod greşit din faptul că poetul este contemporan acelei generaţii romantice. Eminescu, care a compus ode în metru antic şi a evocat pasărea //Phoenix// şi pe //Artemis//, e departe de a fi realizat sforţările spre clasicitate pe care le făceau romanticii. Dacă în încercările juvenile mai apăreau construcţii în ruină sau piscuri de cremene cu înfăţişare de pagodă, în versurile de maturitate apele liricei eminesciene sunt suprafeţele lacustre informe, străine de ochiul plastic al artistului. Peisajul preferat al lui Eminescu este pădurea, dar nu ca idilă, ci ca trecere în cosmos, în lumea stelelor. Natura este liniştită, ea şopteşte, murmură, apele plâng, izvoarele tremură peste pietre. Vraja sonoră a versurilor se obţine prin repetiţii (//"rânduri, rânduri"//), iar armoniile (//"Când însuşi glasul gândurilor tace,/ Mă-ngână cântul unei dulci evlavii"//) rămân în ureche chiar când conţinutul a dispărut din memorie. Motive Eminesciene Deşi legată de tradiţia naţională, poezia lui Eminescu se înscrie în contextul european, se recunosc mai ales afinităţile cu lirica germană, puse în evidenţă mai ales de studiile lui [|George Călinescu], [|Tudor Vianu] sau [|Zoe Dumitrescu Buşulenga]. . Unele versuri eminesciene par să izvorească din //Trost in Tränen// a lui [|Goethe], //Luceafărul//, deşi cu rădăcini în folclorul românesc, aminteşte de poemul //Teilung der Welt// al lui [|Schiller] sau de //Hyperion// al lui [|Hölderlin], iar pesimismul din //Scrisori// îşi are originea în lectura operei lui [|Schopenhauer], //Welt als Wille und Vorstellung// ("Lumea ca voinţă şi reprezentare"). Dacă, pe de o parte, Eminescu apare adânc impregnat de esenţele cele mai ancestrale ale poeziei populare, pe de altă parte, din acea tradiţie el culege şi desvoltă chiar instanţele unui instrument foarte eficient pentru procesul de unificare lingvistică şi culturală de care burghezia nu se putea lipsi, dacă voia să-şi vadă încununat cu succes efortul său revoluţionar în domeniul politic şi economic. Dar dacă a atinge prin propria inspiraţie izvoarele poeziei populare este un postulat romantic, rezultatul la care ajunge Eminescu nu mai este unul romantic //strictu sensu//. Ceeace în poezia populară apare atenuat de retorica proprie genului, va găsi la Eminescu o definiţie în termeni de autoconştiinţă critică, seducţia anihilării abandonează ficţiunea personajului şi capătă glas uman, acela al poetului, care nu mai întruchipează doar lupta generoasă a eroului romantic împotriva mediocrităţii epocii, ci şi dorul arzător de eliberare de sub tirania voinţei de a fi, sursa permanentei nevoi de împlinire. Aceasta este, dincolo de aparenţa dorinţei amoroase, tema secretă a poeziei //Dorinţa//, dorinţa secretă sugerată de versurile: //Adormind de armonia Codrului bătut de gânduri, Flori de tei deasupra noastră Or să cadă rânduri-rânduri.// Pe această linie se înscrie şi tensiunea pioasă din //Rugăciunea unui dac// şi memorabilă cadenţă din //Împărat şi proletar//: //"că vis al morţii-eterne e viaţa lumii-ntregi"//. Sau, //"o, moartea-i un secol cu sori înflorit"//, în durerosul imn al jalei eterne din //Mortua est//, //"şi te privesc nepăsător / c-un rece ochi de mort"//, din //Pe lângă plopii fără soţ//, //"setea liniştii eterne"// din //Scrisoarea a IV-a//, //"nu credeam să învăţ a muri vreodată"// din //Odă (în metru antic)//, //"dor de moarte"//, voluptatea morţii din //Peste vârfuri// sau din //Scrisoarea a I-a// : //Peste câte mii de valuri stăpânirea ta străbate, Când pluteşti pe mişcătoarea mărilor singurătate, Şi pe toţi ce-n astă lume sunt supuşi puterii sorţii Deopotrivă-i stăpâneşte raza ta şi geniul morţii.// În această direcţie specifică, //Mai am un singur dor// este mai mult decât o declaraţie poetică, fiind un crez ontologic, totul concentrat în optativul iniţial, //"să mă lăsaţi să mor"//. Ca şi în //Mioriţa//, propria anulare a eului postulează pătrunderea acestuia în realitatea naturală, în universul vegetal, mineral şi animal, vis evocat în mod sublim şi în basmul filozofic al //Luceafărului//. O asemenea intuiţie se ascunde în vocaţia stingerii la Eminescu, care-l leagă de anumite prezenţe în realitatea înconjurătoare, prima fiind aceea a teiului care devine sălaşul lui poetic, ba chiar sfânt, tei care cu freamătul ramurilor sale, cu ploaia de flori, este mereu cel care oficiază ritul de auto-înmormântare pe care poetul îl înscenează. Teiul este deci sacru, de o sfinţenie care-i oferă prilejul de a fi un mijloc de apropiere de adevăr. Teiul este un arbore al somnului, arborele morţii. Pădurile de flori, în care fiecare floare e ca un arbore, iar crinul ca o urnă, //"florăria de giganţi"//, constituiesc un arhanghelism muzical cu linii prelungi şi transparente, în care întâlnim o încetinire paradisiacă a mişcărilor de stil [|dantesc]. În ceea ce priveşte istoria, ea nu este prezentă în opera lui Eminescu ca sursă de inspiraţie primară, întrucât lui Eminescu îi lipseşte credinţa în devenire, înţeleasă ca manifestare a unui principiu logic, sub a cărui egidă să se desfăşoare nestingherit drumul către perfecţiune al speciei umane. Acolo unde tematica istorică este prezentă, ca în cazul //Scrisorii a III-a//, apare ca o presupunere a unei integrităţi morale a oamenilor din vremurile trecute. Ideea poetică stăruitoare este stagnarea timpului. În //Scrisori// este multă filozofie. Geneza din //Scrisoarea a I-a// are desfăşurarea mitului. Ca în //La steaua//, gândul cade în câmpurile experienţei, mintea se înspăimântă şi legea străbaterii luminii siderale devine un mister producător de fioruri poetice. //Scrisoarea a II-a// se nutreşte aproape numai din sarcasm, din contrastul dimensional. Labilitatea de sentiment, trecerea bruscă de la contemplaţie la violenţă, de la şoaptă la declamaţie constituie lirismul predominant al poeziei. Adversitatea materiei faţă de produsul spiritului îl convinge să renunţe la luptă sub cea mai sardonică ameninţare: //De-oi urma să scriu în versuri, teamă mi-e ca nu cumva Oamenii din ziua de-astăzi să mă-nceap-a lăuda. Dacă port cu uşurinţă şi cu zâmbet a lor ură, Laudele lor desigur m-ar mâhni peste măsură.// //Scrisoarea a III-a// trăieşte dintr-o indignare furioasă, cu lirism maxim, întors de la extatic la grandios. Erotica lui Eminescu nu e mistică, depăşeşte metafora în care femeia nu-i decât un simbol al fericirii paradisiace. Asta nu înseamnă că la Eminescu nu se întâlnesc atitudini sublimate, dar erotica sa se întemeiază pe "inocenţă", nu pe virginitatea serafică, inconştientă de păcat. Perechea nu vorbeşte şi nu se întreabă. Ameţită de mediul încojurător, ea cade într-o uimire, numită de poet "farmec" (//Floare albastră//, //Lasă-ţi lumea//, //Iubind în taină//): //Pe cărare 'n bolţi de frunze, Apucând spre sat în vale, Ne-om da sărutări pe cale, Dulci ca florile ascunse.// //Cu o suflare răcoreşti suspinu-mi, C'un zâmbet faci gândirea-mi să se 'mbete, Fă un sfârşit durerii - vin la sânu-mi.// Nu se poate trece cu uşurinţă peste problema fonetismelor moldoveneşti. Astăzi însă ştie oricine că Eminescu este tot atât al Moldovei cât şi al întregului pământ românesc şi al lumii întregi. Nu putem modifica limba lui Eminescu, aşa cum n-o modificăm nici pe-a lui [|Neculce], a lui [|Creangă] ori a lui [|Sadoveanu], pitorescul lor reprezintă o etapă din istoria limbii române. Poezia lui Eminescu este cu mult prea complexă pentru a fi limitată la tiparele acestui articol. E mult mai profitabil a interpreta textele eminesciene nu ca fiind operă de final a unei perioade virtual încheiate în anii maturităţii sale, ci ca o creaţie care păşeşte pe drumul poeziei viitoare, ba chiar al poeziei iminente. Mihai Eminescu-intre atac la persoana si asasinare. Una din primele persoane care au sesizat lovitura de maestru a lui Maiorescu a fost Ibraileanu, care scria: “Putea, oare, teoreticianul devenit faimos, al paturilor superpuse, apostolul nationalismului, dusmanul marelui partid liberal, tribunul zilnic al durerilor grave ale poporului sa publice: «Mi te da cu totul mie», «Nu zi ba de te-o cuprinde». (…). Or, chiar si acestea, nepotrivite pentru un luptator politic, cum era el atunci: «Mai am un singur dor/ În linistea serii/ Sa ma lasati sa mor…» ori ideea de sinucidere din «Se bate miezul noptii» (…). Nu cumva acum, la maturitate, si cind avea un stagiu de om public, ca teoretician al unei grave ideologii sociale si nationale - nu cumva credea ca nu i-ar fi sezut frumos sa publice si elegii amoroase ori invitatii la dragoste si alte poezii «usoare» - si unele traduse?”. Volumul de poezii are un succes teribil, multe versuri devin suport pentru romante ieftine, cintate în cafenele si saloane, pierzindu-si profunzimea. Eminescu este internat într-o serie de sanatorii din tara si strainatate, însa starea sanatatii sale era foarte buna, dupa cum marturiseste Ioan Slavici: “Repausul medicamentos sustinut cu îndirjire de Mihail Eminescu pe timpul fugii din Bucuresti la Viena si apoi la Florenta l-a adus în tara sanatos”. Eminescu însusi, viu si dornic sa reintre în presa, îsi va asculta “prohodul” în aceasta paranteza a anilor interzisi, 1884-1888. Citeodata se va revolta, va sparge vitrinele librariilor, îsi va lua volumul de poezii din raft si-l va arunca în noroi, calcindu-si-l în picioare: atunci fortele de ordine vor interveni prompt si-l vor duce pe “insurgent” la politie. Cum altfel ar fi actionat un om care se stia si se vedea zilnic “vizat” pentru distrugere (la persoana si poate in persoana)?. Asa s-a întimplat la 8 noiembrie 1886, de ziua Sfintilor Arhangheli Mihail si Gavril, la Iasi: poetul a fost “împachetat” pe loc si dus, ca alienat psihic, la stabilimentul rudimentar de la Minastirea Neamt. Pe linga aruncarea în noroi a propriului volum de versuri, de ziua onomasticii sale, i s-a mai adus acuzatia ca “se lua de femei pe strazile Iasilor”, le “apuca de turnura rochiilor”, le “atingea în mers” etc., fara ca vreo dama sa faca reclamatie in acest sens politiei. Ajuns la Neamt, Eminescu îsi gaseste linistea. Continua sa scrie în ciuda tuturor. Acolo, la Minastirea Neamt, poetul va definitiva, zic editorii, poezia “De ce nu-mi vii?”, pe care o va trimite spre publicare lui Iacob Negruzzi, la “Convorbiri Literare”, cu acest biletel: “Îti trimit deodata cu aceasta mai multe versuri carora, de ti se par acceptabile, le vei face loc în «Convorbiri». Îndealtminterelea, ma aflu bine si sanatos în mijlocul acestor munti si-ti doresc asemenea”. Eminescu era perfect sanatos în perioada în care a locuit la Minastirea Neamt, 1886-1887. Gala Galaction vorbeste despre un Eminescu întreg la minte în momentele respective, marturie stau si actele de bucatarie ale stabilimentului, întocmite de mina poetului. “Intors în casa Henriettei de la Botosani în 1887, Eminescu este supus unui consult medical din care reiese ca era sanatos psihic. În urma unei subscrieri, initiata de elevii Scolii artelor frumoase din Botosani, s-au strins 400 de lei. De mare ajutor au fost acesti bani, caci au permis sa i se aplice un tratament special, multumita caruia starea sanatatii poetului s-a îmbunatatit în modul cel mai vadit, caci astazi Eminescu era tot atit de senin cum a fost înainte de boala cea grea de acum patru ani. În 13 iulie, Eminescu, însotit de sora sa si de dl. Grigore Focsa, doctorul de aici, a sosit în orasul nostru cu trenul de la ora 1 p.m. A doua zi, la ora 11 a.m., a avut loc, în casa d-lui St. Emilian, un consult, la care au luat parte d-nii medici: dr. Filipescu, medic primar al orasului Iasi, col. dr. Otremba, medic-sef al Corpului IV Armata, dr. Rigler, dr. C. Bottez si Dr. Negel, profesori la Facultatea de Medicina. Desi mai multi din acesti domni medici aveau sa plece din Iasi înca în 13 iulie, totusi si-au aminat plecarea pentru a-l putea asista pe Eminescu al nostru. În urma unei cercetari minutioase la care l-au supus pe Eminescu, medicii au ajuns la concluzia ca sanatatea lui nu e deloc alterata si ca trebuie a-l supune unui tratament radical numai în ce priveste boala lui cea neglijata, care se manifestase la picioare”. Eminescu era deci sanatos psihic si perfect capabil de a crea. În 1888, Veronica Micle reuseste sa îl scoata pe Eminescu din casa surorii sale si îl va duce de mina pe poet la Bucuresti, unde el îsi va regasi pana de ziarist. Urmeaza o colaborare anonima la citeva ziare si reviste, iar apoi, la 13 ianuarie 1889, ultimul text ziaristic al lui M. Eminescu: o polemica ce va zgudui guvernul facindu-l, pentru o clipa, pe Guna Vernescu sa demisioneze rupind o coalitie destul de fragila de altfel a conservatorilor (care luasera, în fine, puterea) cu liberalii. Repede se afla, însa, ca autorul articolului în chestiune este “bietul Eminescu” – si repede acesta este cautat, gasit, internat la sanatoriul doctorului Sutu, în martie 1889. Marele prieten al lui Mihai Eminescu a fost Ion Creanga. Copilaria Copilăria a petrecut-o la Botoşani şi [|Ipoteşti], în casa părintească şi prin împrejurimi, într-o totală libertate de mişcare şi de contact cu oamenii şi cu natura, stare evocată cu adâncă nostalgie în poezia de mai târziu (//[|Fiind băiet…]// sau //[|O, rămâi]//). Între [|1858] şi [|1866], a urmat cu intermitenţe şcoala la [|Cernăuţi]. A urmat clasa a III-a la „Nationale Hauptschule“ din [|Cernăuţi], fiind clasificat al 15-lea între 72 de elevi. A terminat clasa a IV-a clasificat al 5-lea din 82 de elevi, după care a făcut două clase de gimnaziu. Între [|1860] şi [|1861] a fost înscris la [|Ober-Gymnasium], liceu [|german] din Cernăuţi. Elevul Eminovici Mihai a promovat clasa I, fiind clasificat al 11-lea în primul semestru şi al 23-lea în cel de-al doilea semestru. În clasa a II-a, pe care a repetat-o, l-a avut ca profesor pe [|Ion G. Sbiera], succesorul lui Aron Pumnul la catedră, culegător din creaţie populară şi autor de studii de ţinută academică. Aron Pumnul l-a calificat, în ambele semestre, cu note maxime la română. A obţinut insuficient pe un semestru la Valentin Kermanner (la [|limba latină]) şi la Johann Haiduk, pe ambele semestre (la [|matematică]). Mai târziu a mărturisit că îndepărtarea sa de matematică se datora metodei rele de predare. În [|16 aprilie] [|1863] a părăsit definitiv cursurile, deşi avea o situaţie bună la învăţătură. Avea note foarte bune la toate materiile. Ion G. Sbiera i-a dat la română calificativul //vorzüglich// (eminent). Plecând de vacanţa [|Paştelui] la [|Ipoteşti], nu s-a mai întors la şcoală În [|1864] elevul Eminovici Mihai a solicitat [|Ministerului Învăţământului] din [|Bucureşti] o [|subvenţie] pentru continuarea studiilor sau un loc de bursier. A fost refuzat, „nefiind nici un loc vacant de bursier“. În [|21 martie] 1864, prin adresa nr. 9816 către gimnaziul din Botoşani, i s-a promis că va fi primit //„negreşit la ocaziune de vacanţă, după ce, însă, va îndeplini condiţiunile concursului“//. Elevul Eminovici a plecat la [|Cernăuţi] unde trupa de teatru Fanny Tardini-Vladicescu dădea reprezentaţii. La [|5 octombrie] 1864, Eminovici a intrat ca practicant la [|Tribunalul din Botoşani], apoi, peste puţin timp, a fost copist la comitetul permanent judeţean. La [|5 martie] [|1865], Eminovici a demisionat, cu rugămintea ca salariul cuvenit pe luna februarie să fie înmânat fratelui său Şerban. În [|11 martie] tânărul M. G. Eminovici a solicitat paşaport pentru trecere în [|Bucovina]. În toamnă s-a aflat în gazdă la profesorul său, Aron Pumnul, ca îngrijitor al bibliotecii acestuia. Situaţia lui şcolară era de „privatist“. Cunoştea însă biblioteca lui Pumnul până la ultimul tom. Student la Viena şi Berlin.

Între [|1869] şi [|1872] este student la [|Viena]. Urmează ca „auditor extraordinar” Facultatea de Filozofie şi Drept (dar audiază şi cursuri de la alte facultăţi). Activează în rândul societăţii studenţeşti (printre altele, participă la pregătirea unei serbări şi a unui Congres studenţesc la [|Putna], cu ocazia împlinirii a 400 de ani de la zidirea [|mănăstirii] de către [|Ştefan cel Mare]), se împrieteneşte cu [|Ioan Slavici]; o cunoaşte, la Viena, pe [|Veronica Micle]; începe colaborarea la //[|Convorbiri literare]//; debutează ca [|publicist] în [|ziarul] //[|Albina]//, din Pesta. Apar primele semne ale bolii. Între [|1872] şi [|1874] a fost student „extraordinar” la [|Berlin]. [|Junimea] i-a acordat o bursă cu condiţia să-şi ia doctoratul în [|filozofie]. A urmat cu regularitate două semestre, dar nu s-a prezentat la examene. Biblioteca Centrală Universitară "Mihai Eminescu" [|Iaşi] La [|1 aprilie] 1869, a înfiinţat împreunã cu alţi tineri, cercul literar //Orientul//, care avea ca scop, între altele, strângerea [|basmelor], [|poeziilor populare] şi a documentelor privitoare la istoria şi literatura patriei. În data de [|29 iunie], se fixează comisiile de membri ale //Orientului//, care urmau să viziteze diferitele provincii. Eminescu era repartizat pentru [|Moldova]. În vară se întâlneşte întâmplător în [|Cişmigiu] cu fratele său Iorgu, ofiţer, care l-a sfătuit să reia legăturile cu familia. Poetul a refuzat hotărât. În vară, a plecat cu trupa Pascaly în turneu la [|Iaşi] şi [|Cernăuţi]. Cu ocazia ultimului turneu, Eminescu se împacă cu familia, iar tatăl său i-a promis o subvenţie regulată pentru a urma cursuri universitare la [|Viena], unde se aflau mai toţi colegii lui de la Cernăuţi. În [|2 octombrie], Eminescu s-a înscris la Facultatea de Filosofie ca student extraordinar, ca simplu auditor deci, deoarece i-a lipsit [|bacalaureatul]. Aici a făcut cunoştinţă cu [|Ioan Slavici] şi cu alţi studenţi români din [|Transilvania] şi din Bucovina. A reluat legăturile cu vechii colegi de la [|Cernăuţi] şi de la [|Blaj]. S-a înscris în cele două societăţi studenţeşti existente, care apoi s-au contopit într-una singură - //[|România junã]//. A început să crească numărul scrisorilor şi telegramelor către părinţi pentru trimiterea banilor de întreţinere. Împreună cu o delegaţie de studenţi, Eminescu îl vizitează de Anul Nou, [|1870], pe fostul domnitor [|Alexandru Ioan Cuza], la [|Döbling]. În semestrul de iarnă [|1869]-[|1870] Eminescu a urmat cu oarecare regularitate cursurile. După aceasta, Eminescu nu s-a mai înscris până în iarna lui [|1871]-[|1872], când a urmat două semestre consecutive. În schimb, setea lui de lectură era nepotolită. Frecventa, cu mult interes, biblioteca Universităţii. Îl preocupau şi unele probleme cu care avea să iasă în publicistică. Sosit incognito la Viena, [|Iacob Negruzzi] îi comunicã lui Eminescu impresia puternicã provocatã de poet în sânul societăţii //Junimea// din Iaşi, prin poeziile publicate de acesta în //Convorbiri literare//. Îi propune ca după terminarea studiilor să se stabilească la Iaşi. La [|6 august] 1871, i se adresează din Ipoteşti lui [|Titu Maiorescu], dându-i oarecare relaţii privitoare la organizarea serbării. Printre tinerii de talent, participanţi activi la serbare, s-au remarcat pictorul [|Epaminonda Bucevski] şi compozitorul [|Ciprian Porumbescu]. În toamna anului 1871, din cauza unor curente contradictorii în sânul societăţii //[|România junã]//, Eminescu demisionează împreună cu Slavici din comitetul de conducere. Amândoi sunt acuzaţi că sunt ataşaţi ideilor //Junimii// din Iaşi. În studiul său despre //[|Direcţia nouă]//, Titu Maiorescu evidenţiază meritele de poet, „poet în toată puterea cuvântului“, ale lui Eminescu, citându-l imediat după [|Alecsandri]. Studiul se tipăreşte cu începere din acest an în //[|Convorbiri literare]//. La [|16 decembrie] 1871, într-o scrisoare către Şerban, care se afla în ţară, i-a scris necăjit că duce o mare lipsă de bani, având datorii pentru chirie, apoi „la birt, la cafenea, în fine, pretutindenea“. Din această cauză, intenţionează să se mute la o altă universitate, în provincie. [|1872] este anul probabil al întâlnirii cu [|Veronica Micle], la Viena. În data de [|10 februarie] a aceluiaşi an, într-o scrisoare către părinţi, se plânge că a fost bolnav, din care cauză se află într-o stare sufletească foarte rea, agravată şi de ştirile triste primite de acasă. În [|18 martie], a ajuns să constate că „anul acesta e într-adevăr un an nefast“ din cauza bolii şi a lipsurilor de tot felul, iar în [|8 aprilie] a cerut bani pentru a se înscrie în semestrul al II-lea. Se plânge şi de lipsa unui pardesiu. [|]Mihai Eminescu în prima jumătate a anilor 1870 În aceste împrejurări a părăsit Viena şi s-a întors în ţară. În [|18 decembrie] s-a înscris la Universitatea din Berlin, ajuns aici cu ajutorul unei subvenţii lunare de 10 galbeni, din partea //Junimii//. De data aceasta Eminescu era înmatriculat ca student, pe baza unui certificat de absolvire de la liceul din [|Botoşani]. Cursurile la care se înscrisese, sau pe care şi le notase să le urmeze, erau foarte variate: din domeniul [|filozofiei], [|istoriei], [|economiei] şi [|dreptului]. În [|26 iulie] 1873 i s-a eliberat certificatul dorit. Rosetti i-a înlesnit însă rămânerea mai departe la [|Berlin], prin mărirea salariului. În [|8 decembrie] s-a reînscris la Universitate pentru semestrul de iarnă. N-a trecut niciun examen. În perioada [|17]/[|29 ianuarie] - [|7 mai] [|1874], a avut loc o bogată corespondenţă între Maiorescu şi Eminescu, în care i se propunea poetului să-şi obţină de urgenţă doctoratul în filosofie pentru a fi numit profesor la Universitatea din Iaşi. Ministrul Învăţământului i-a trimis la Berlin suma de 100 galbeni pentru depunerea doctoratului. În timpul verii i s-a dat sarcina de a cerceta oficial, pentru statul român, documentele din [|Königsberg]. Toamna a petrecut-o în tovărăşia lui [|Ioan Slavici], găzduit la [|Samson Bodnărescu]. Poetul a început să sufere de o inflamaţie a încheieturii piciorului. În [|1 septembrie] a fost numit în postul de director al Bibliotecii Centrale din Iaşi. Pe lângă sarcinile de la bibliotecă, Eminescu a predat acum lecţii de [|logică] la Institutul academic în locul lui [|Xenopol]. În [|19 septembrie], printr-o scrisoare adresată secretarului agenţiei diplomatice din Berlin, a motivat de ce a abandonat această sarcină şi de ce a luat drumul către ţară. În [|7 octombrie], Maiorescu a luat cunoştinţă prin [|Al. Lambrior] că Eminescu nu poate pleca aşa curând în străinătate ca să facă doctoratul, fiind oprit de întâmplări grave în familie: două surori se îmbolnăviseră de [|tifos] la băi în [|Boemia]. În [|10 octombrie], Şerban, fratele poetului, care dăduse semne de o alienaţie mintală, s-a internat în spital prin intervenţia agenţiei române din Berlin. S-a întors în noiembrie 1874 la Berlin pentru examene, iar în [|8 noiembrie] a promis că va veni într-o joi la serata literară de la [|Veronica Micle], pentru a citi o poezie cu subiect luat din [|folclor]. În [|28 noiembrie], agenţia din Berlin a anunţat moartea lui Şerban, fratele poetului. Reîntoarcerea în ţară. Rătăciri. În prima parte a anului [|1875] a pus ordine în bibliotecă şi a propus îmbogăţirea ei cu manuscrise şi cărţi vechi româneşti. Tot în acest an a început traducerea din germană a unei gramatici paleoslave. L-a introdus pe [|Ion Creangă] în societatea //Junimea//. Rămas fără serviciu, Eminescu a primit postul de corector şi redactor al părţii neoficiale la ziarul local //Curierul de laşi//, unde numeroase rubrici redactate de el au fost publicate fără semnătură. A frecventat cu regularitate şedinţele //Junimii//. De multe ori l-a vizitat pe Creangă în [|bojdeuca] sa. A făcut un drum la [|Bucureşti], unde, prin Maiorescu, s-a împrietenit cu [|Mite Kremnitz], Veronica Micle a rămas, însă, idolul său. În [|6 martie], într-un raport adresat lui Maiorescu, [|ministrul] [|Învăţământului], a înaintat o listă bogată de tipărituri şi manuscrise vechi pentru achiziţionare, iar în [|14 martie], în cadrul prelegerilor publice ale //Junimii// a rostit conferinţa pe care a tipărit-o în //Convorbiri literare// din [|1 august] sub titlul //[|Influenţa austriacă asupra românilor din principate]//. În [|26 mai] a înaintat Ministerului un raport elogios asupra unei cărţi didactice alcătuită de Ion Creangă şi alţii. În [|3 iunie], schimbându-se guvernul, Eminescu a fost pus în disponibilitate prin [|decretul domnesc] nr. 1013. În [|15 iunie] a primit scrisoarea lui Maiorescu prin care i s-a propus funcţia de [|revizor şcolar] pentru districtele [|Iaşi] şi [|Vaslui]. În [|22 iunie], prin raportul său către Ministerul Învăţământului, [|D. Petrino] a cerut ca Eminescu, fost bibliotecar, să fie urmărit pentru obiecte şi cărţi //„sustrase“//. Ministerul a înaintat raportul Parchetului din Iaşi. În [|1 iulie] a fost invitat să-şi ia în primire noul post de revizor, iar în ziua următoare a predat biblioteca lui D. Petrino, autorul broşurii criticate de Eminescu prin articolul său //O scriere critică//. Tot în această vreme a fost înlocuit şi la şcoală, din cauza grevei declarate de elevii unor clase. În [|10 august] a înaintat Ministerului un raport asupra constatărilor făcute cu ocazia conferinţelor cu învăţătorii din judeţul Iaşi. A remarcat pe institutorul Ion Creangă de la Şcoala nr. 2 din [|Păcurari], Iaşi. În [|15 august] s-a stins din viată la Ipoteşti, Raluca Eminovici. În [|5 septembrie] a trimis un raport cu propuneri de reorganizare a şcolilor din judeţul Vaslui, iar în [|17 decembrie], judecătorul de instrucţie în cazul raportului înaintat la Parchet de către D. Petrino, a declarat că „nu este loc de urmare“. În [|20 septembrie] 1877, i-a comunicat lui Slavici că se simte din ce în ce mai singur, iar în [|12 octombrie] a precizat, către acelaşi, că Iaşii i-au devenit „nesuferiţi“. În a doua jumătate a lunii octombrie, fiind invitat să intre în redacţia ziarului //[|Timpul]//, Eminescu a părăsit Iaşii şi a venit la Bucureşti, unde s-a dedicat [|gazetăriei]. În [|6 august] 1879, a murit [|Ştefan Micle]. Văduva lui Micle a venit la Bucureşti şi l-a rugat să intervină pentru urgentarea pensiei sale. Împreună au făcut planuri de căsătorie nerealizabile. Într-o scrisoare din [|1880] către [|Henrieta], sora sa, s-a plâns că are mult de lucru şi că este bolnav trupeşte, dar mai mult sufleteşte. Din partea familiei a primit numai imputări, în special adresate de tatăl său. Nu a avut nici timp, nici dispoziţie să-l felicite măcar pe [|Matei], care-i trimisese invitaţie de nuntă. Nu a publicat decât o poezie. Negruzzi îi scrie imputându-i că nu-i mai trimite nici o colaborare. A renunţat la căsătoria proiectată cu Veronica Micle. [|Mite Kremnitz] a afirmat că inima poetului s-a aprins de o nouă flacără. Maiorescu a precizat că era vorba de doamna Cleopatra Poenaru-Lecca, o //adorată// care-l inspira, probabil în poeziile pe care nu le-a publicat, dar le-a citit la întâlnirile literare săptămânale. Doamna Poenaru-Lecca a respins categoric avansurile poetului. Ea a fost destinatara poeziei //Pe lângă plopii fără soţ//, deoarece locuia în Bucureşti pe actuala stradă Căderea Bastiliei, care pe atunci avea case pe o singură parte, iar pe cealaltă erau doar plopi, de aceea erau //fără soţ//. S-a reîntors în ţară, trăind la [|Iaşi] între [|1874]-[|1877]. A fost director al [|Bibliotecii Centrale], profesor suplinitor, revizor şcolar pentru judeţele [|Iaşi] şi [|Vaslui], redactor la ziarul //[|Curierul de Iaşi]//. A continuat să publice în //Convorbiri literare//. A devenit bun prieten cu [|Ion Creangă], pe care l-a determinat să scrie şi l-a introdus la Junimea. Situaţia lui materială era nesigură; a avut necazuri în familie (i-au murit mai mulţi fraţi, i-a murit şi mama). S-a îndrăgostit de [|Veronica Micle]. În [|1877] s-a mutat la [|Bucureşti], unde până în [|1883] a fost [|redactor], apoi [|redactor-şef] (în [|1880]) la ziarul //[|Timpul]//. A desfăşurat o activitate publicistică excepţională, care i-a ruinat însă sănătatea. Acum a scris marile lui poeme (seria //[|Scrisorile]//, //[|Luceafărul]. BOALA. //

Nu a publicat nici o poezie în tot timpul anului [|1882]. În schimb a citit în mai multe rânduri „[|Luceafărul]” pe care [|Mite Kremnitz] l-a tradus în germană, în şedinţele //Junimii// de la [|Titu Maiorescu]. Este semnalat adeseori în casă la Maiorescu. În [|1 ianuarie], la gazetă, Eminescu este flancat de un director şi un comitet redacţional care urmau să-i tempereze avântul său polemic. Reorganizarea redacţiei este însă inoperantă, fiindcă poetul continuă să scrie în stilul său propriu. În [|13 septembrie], în absenţa poetului, probabil, se citesc „iarăşi vecinic frumoasele poezii de Eminescu” în casa lui Maiorescu. În luna ianuarie a anului [|1883], Eminescu este internat pentru o vreme în spital. În lipsa lui se citeşte la Maiorescu, în două rânduri, „Luceafărul” în limba germană. La Bucureşti, în [|23 iunie], pe o căldură înăbuşitoare, Eminescu a dat semne de alienaţie mintală, iar la [|28 iunie], boala a izbucnit din plin. În aceeaşi zi a fost internat în sanatoriul doctorului Şuţu. Maiorescu a fost vizitat în [|12 august] de Gheorghe Eminovici şi de fratele poetului (locotenentul), care au cerut relaţii asupra bolnavului. Fondurile strânse din vânzarea biletelor, în valoare de 2,000 [|lei], au fost adăugate contribuţiei amicilor pentru plecarea lui Eminescu. Eminescu a fost trimis la Viena în [|20 octombrie] şi internat în sanatoriul de la [|Ober-Dobling], fiind însoţit pe drum de un vechi prieten, [|Alexandru Chibici Revneanu]. În [|1 ianuarie] [|1884] Eminescu a fost vizitat de Maiorescu şi de vărul acestuia, C. Popazu, din Viena, care aveau sarcina să-l vadă cât mai des la sanatoriu. În [|8 ianuarie] a murit la Ipoteşti, Gheorghe Eminovici, tatăl poetului. În [|12 ianuarie] Eminescu i-a scris lui Chibici că doreşte să se întoarcă în ţară, iar în [|4 februarie] i-a scris lui Maiorescu, exprimându-i aceeaşi dorinţă. Doctorul Obersteiner a recomandat la [|10 februarie] ca pacientul să facă o călătorie prin [|Italia]. În [|26 februarie] Eminescu a plecat în călătoria recomandată, însoţit de Chibici. În [|7 martie] la Ipoteşti, Neculai Eminovici (Nicu) s-a sinucis prin împuşcare. Eminescu a sosit la Bucureşti în [|27 martie], primit la gară de mai mulţi amici. A plecat în [|7 aprilie] la Iaşi, cu acelaşi însoţitor. În [|24 septembrie] a fost numit în postul de sub-bibliotecar al [|Bibliotecii Centrale] din Iaşi. În [|25 octombrie] a fost prezent la banchetul anual al //Junimii//, iar în noiembrie a fost internat în spitalul [|Sf. Spiridon]. În luna decembrie a primit vizita lui [|Vlahuţă]. În perioada iulie - august [|1885] a urmat o cură la [|Liman], lângă [|Odessa], de unde a scris cerând bani pentru plata taxelor. La începutul lunii septembrie încă nu venise la Iaşi. Editura Socec i-a dat 500 lei în contul volumului de poezii. În anul [|1886] a fost menţinut în serviciul bibliotecii, unde a îndeplinit roluri şterse: a scris statele de plată, adresele pentru înaintarea lor, diverse circulare pentru restituirea cărţilor împrumutate şi pentru convocarea comisiei bibliotecii. În timpul verii Eminescu a redevenit alienat. În [|15 martie], Albumul literar al societăţii studenţilor universitari //Unirea// i-a publicat poezia //[|Nu mă-nţelegi]//. A fost înlocuit în [|9 noiembrie] din postul de la bibliotecă şi, în urma unui consult medical, este transportat la ospiciul de la [|Mânăstirea Neamţ]. În primăvara lui [|1887], Eminescu a plecat la Botoşani, la sora sa Henrieta, şi a fost internat în spitalul local Sfântul Spiridon. În timpul acesta, la Iaşi s-au organizat comitete de ajutorare, care au lansat liste de subscripţie publică pentru întreţinerea şi îngrijirea poetului. În [|13 iulie] a mers la Iaşi pentru un consult medical. Aceştia au recomandat trimiterea pacientului la Viena şi [|Hall], iar în [|15 iulie] Eminescu a plecat înspre destinaţiile recomandate, însoţit de doctorandul [|Grigore Focşa]. În [|1 septembrie] s-a întors de la Hall la Botoşani, unde a stat sub îngrijirea doctorului Isac şi a sorei sale, Henrieta. Trupa de teatru a fraţilor Vlădicescu, cunoscuţi poetului, a dat în luna decembrie la Botoşani, un spectacol în beneficiul bolnavului. Eminescu a dorit în [|1888] să-şi termine unele lucrări de care şi-a amintit că le-a lăsat în manuscris. I-a amintit Henrietei de gramatica [|limbii sanscrite], rămasă în manuscris la Biblioteca Centrală din [|Iaşi]. Prin scrisoare recomandată i-a cerut lui Maiorescu să-i trimită biblioteca şi manuscrisele rămase la Bucureşti. Criticul însă nu a dat niciun răspuns acestei scrisori. Iacob Negruzzi a depus pe biroul [|Camera Deputaţilor] o petiţie din partea unui număr de cetăţeni din toate părţile ţării, pentru un proiect de lege prin care să se acorde poetului, de către stat, o pensie viageră. Propunerea a fost susţinută şi de [|Mihail Kogălniceanu]. Camera a votat un ajutor lunar de 250 lei. [|Veronica Micle] a venit la Botoşani şi l-a determinat pe Eminescu să se mute definitiv la Bucureşti. În [|15 aprilie], poetul s-a stabilit definitiv la Bucureşti. Aici a avut un modest început de activitate literară. În [|23 noiembrie] proiectul de lege a trecut la [|Senat], unde a fost susţinut de [|Nicolae Gane] ca raportor. Legea s-a votat abia în luna aprilie a anului următor. Eminescu a fost internat în [|3 februarie] [|1889] la spitalul Mărcuţa din Bucureşti şi apoi a fost transportat la sanatoriul Caritas. În [|13 aprilie] s-a instituit o curatelă pentru asistenţa judiciară a bolnavului. În data de [|15 iunie] [|1889], în jurul orei 3 dimineaţa, poetul a murit în sanatoriul doctorului Şuţu din strada Plantelor, Bucureşti. Ziarul //Românul// anunţa ziua următoare la ştiri: **Eminescu nu mai este**. În [|17 iunie] Eminescu a fost înmormântat la umbra unui tei din [|cimitirul Bellu]. Sicriul a fost dus pe umeri de elevi de la [|Şcoala normală de institutori din Bucureşti]. Rare sunt momentele când în presa româneascã se încearcã dezvãluirea adevãratei dimensiuni a lui Mihai Eminescu, scuturatã de poncifele, etichetele murdare si isteriile unor ”demistificatori” de ocazie. Un astfel de moment s-a consumat în preajma zilei de nastere a poetului, în emisiunea //”100 de minute pe Calea Victoriei”//, realizatã la B1TV de Mugur Vasiliu (între altele, fost secretar de stat la Departamentul Românilor de Pretutindeni – în 1997 – si actual director al revistei cultural-politice //Scara// ). Pãcãtuind sub unele aspecte (care tin mai degrabã de formã decât de fond), emisiunea a fost totusi o dovadã de curaj, într-o societate în care a spune adevãrul este un act revolutionar. Iar aceastã emisiune si-a propus tocmai restabilirea adevãrului despre Eminescu. Dezbaterea despre Eminescu – poetul, publicistul, gânditorul economic, filosoful politic, omul de actiune civicã si crestinul – s-a vrut o replicã irefutabilã la josnicul atac asupra principalului reper al spiritualitãtii noastre la care s-au dedat, în urmã cu doi ani, promotorii lui //political corectness// de la //Dilema//. Din nefericire, nu toti participantii la dezbatere au fost dintre cei mai potriviti – ca sã folosim un eufemism – spre ”a-i lua apãrarea” lui Eminescu si nici discutia nu a avut un curs ireprosabil. N-am prea înteles, de pildã, ce rost a avut prezenta în studio a lui Mihai Ungheanu, cunoscut protocronist si peremist înrãit, care nici nu a spus ceva memorabil. Astfel s-a deschis calea contestãrii unora dintre ipotezele rostite acolo cu ton de sentinte. Trecând peste toate neajunsurile, am avut prilejul sã auzim aflãm lucruri fundamentale despre ultimii ani de viatã si despre moartea lui Eminescu. Afirmatiile fãcute în //100 de minute…//, dacã nu pot fi crezute cap-coadã, cel putin se constituie în puncte de plecare pentru o dezbatere nationalã. Cu atât mai mult cu cât ele schimbã în chip radical perceptia publicã asupra a ceea ce a însemnat în epocã Mihai Eminescu. Dr. Vladimir Belis (fost sef al Institutului Medico-Legal) si controversatul publicist Theodor Codreanu au sustinut cã nebunia lui Eminescu a fost inventia unor conspiratori – aflati sub conducerea maleficului Titu Maiorescu – menitã sã declanseze moartea //civilã// a poetului, premergãtoare mortii fizice (prin injectarea de mercur). Si cã internarea sa în ospiciu a fost, în fapt, o veritabilã arestare, la care a complotat pânã si Ioan Slavici, vechi prieten al autorului //Luceafãrului//. Dr. Belis a explicat cã simptomele retinute de medicii care l-au consultat pe Eminescu contrazic impoteza cã acesta ar fi fost bolnav de sifilis – boalã care i-ar fi afectat în timp judecata. Belis si Codreanu au mai spus cã publicistul de la //Timpul// a fost unul dintre capii unei miscãri paramilitare, conspirate în Societatea Culturalã //Carpati//, care avea misiunea de a declansa un rãzboi pentru eliberarea Ardealului de sub stãpânirea austro-ungarã. Si iatã-l astfel zugrãvit pe Eminescu drept un luptãtor pentru idealurile neamului, care estompeazã imaginea de poet neînteles ce convine mai mult anumitor medii de la noi. La rândul sãu, eminescologul Nicolae Georgescu a arãtat, pe scurt, cum, printr-un oc al semnelor de punctuatie, sensul unor versuri ale lui Eminescu a fost modificat total, fãcând dintr-un poet profund crestin unul ateu. Poemele din varianta apãrutã în îngriirea lui Titu Maiorescu ar fi sensibil diferite de cele originale. Editiile ulteriroare ale poexiilor eminesciene au pãstrat forma datã de Maiorescu. . Ne-am fi asteptat ca acestea si multe alte afirmatii sã fi fost disecate, combãtute sau confirmate, în orice caz dezbãtute în publicatiile culturale si numai. Tãcerea, parcã vinovatã, a presei a fost ruptã doar de o micã rãutate care si-a fãcut loc în paginile //României literare//. Un //Telefil//, care si-a ridicat temerar glasul critic de dupã porecla piticã, înjurându-i de-a valma pe realizator si pe invitatii de la //100 de minute…//, a taxat emisiunea lui Mugur Vasiliu drept un ”delir ideologic nationalist”! Deci, a vorbi despre Eminescu în alti termeni decât ignobili, este semn de nebunie nationalistã. Fapt pentru care, Telefilul îsi intituleazã tumoarea ”literarã”, cum altfel ?, //”Un scandal”//. Pentru Telefilul cam debil, usoarele ezitãri de început ale lui Mugur Vasiliu (de formatie filolog) se traduc într-un mod de prezentare ”incoerent si pe alocuri agramat”. Iar obiectiile pertinente ale doctorului Belis referitoare la diagnosticul de sifilis îi par ”incopetentã revoltã”. Si asa mai departe. In finalul conicii sale, aprigul polemist anonim se bucurã, nevoie mare, cã o astfel de emisiune a fost difuzatã în reluare la miezul noptii de sâmbãtã spre duminicã, pricinã pentru care e putin probabil ca “ineptiile din suta de minute a dlui Vasiliu” sã fi avut o audientã mare. Atât. Telefilul nu a fost capabil sã emane vreun argument care sã dãrâme ipotezele participantilor la dezbatere. I-a fost mai la îndemânã sã adopte falsa superiroritate a celui care le stie pe toate dar nu se coboarã la a-i lumina pe plebei. I-a fost mai comod sã azvârle din vârful penitei un ”ba, pe-a mã-ti !” plin de întelepciune, decât sã coboare în arena luptei de idei. Acum, cã un neica-nimeni asterne pe hârtie niscaiva ocãri, nu-i de mirare, inacceptabil este doar cã i le publicã o revistã de talia //României literare//. Volumul, apărut la Editura Scara în acest an, este o versiune substanţial modificată a primei părţi din „Dubla sacrificare a lui Eminescu” (1997, 1999). Demersul autorului este îndreptat nu doar asupra faptului biografic, ci vizează mai ales sensul ontologic al ”jertfei şi jertfirii lui Eminescu”. Potrivit lui Theodor Codreanu, ”Cartea se vrea o sinteză cvasidefintivă asupra destinului eminescian marcat de geniul publicistului care implică existenţa de model exemplar, fără de care cultura şi civilizaţia unui popor s-ar nărui. După atâtea decenii de comunism şi după prăbuşirea morală şi economică de după 1989, Eminescu rămâne steaua călăuzitoare în regăsirea drumului salvator. Acesta este sensul jertfei şi jertfirii lui, de care poetul a fost conştient până la intoxicarea cu mercur, care i-a pricinuit nu numai o infernală suferinţă psihică şi morală, dar şi moartea
 * Alt Eminescu**
 * O replicã scandaloasã**
 * Eminescu – martor al Adevărului**

De-a lungul anilor, exegeţi literari, dintre care unii - cum ar fi George Călinescu - de mare prestigiu, au acreditat ideea că Mihai Eminescu, ajuns până în pragul nebuniei, ar fi murit de sifilis. Nimic mai fals, mai neadevărat! Autorul acestei cărţi, Ovidiu Vuia, medic neuropatolog, spune care este ADEVĂRUL DESPRE MOARTEA LUI EMINESCU. Ce importanţă mai are astăzi - s-ar putea întreba unii neaveniţi - să cunoaştem cauza morţii poetului ? Le-am răspunde tuturor acestora că este vorba despre o importanţă uriaşă, covârşitoare. Eminescu este sufletul neamului nostru, pe care el l-a înălţat spre culmile nemuritoare ale desăvârşirii, astfel încât pe niciun român n-ar trebui să-l lase indiferent afirmaţia că cel mai mare poet al poporului său a fost un sifilitic şi un alcoolic. În acelaşi timp, cunoaşterea cauzei reale a morţii lui Eminescu impune şi o reinterpretare a creaţiei sale, mai ales a celei din ultima perioadă a vieţii lui, pusă, până acum, sub stigmatul nebuniei determinată de un sifilis pe care, de fapt, el nu l-a avut. Aflat, prin vicisitudinile timpului, în exil, departe de patrie, autorul, rămas cu sufletul alături de neamul său, şi-a propus, în primul rând, să afle şi să demonstreze, cu mijloacele medicului specializat în afecţiunile creierului, ADEVĂRUL despre cauzele morţii celui care întruchipează până la contopire esenţa spiritualităţii româneşti. Nu este vorba despre o simplă dispută medicală - sterilă acum - ci de a stabili, pe bază de argumente ştiinţifice, dacă românii au fost înălţaţi spre culmile nemuririi spirituale de un geniu sifilitic şi alcoolic sau de un geniu cu viaţa curmată de un diagnostic greşit, care l-a otrăvit. S-ar putea spune că o astfel de carte era mai mult decât necesară. Va răsturna multe teorii considerate până acum adevărate tabu-uri. Va pune întrebări, pentru unii jenante, de genul: a fost ignoranţă, superficialitate sau rea-credinţă? Va spune adevăruri zguduitoare despre modul în care a fost tratat Eminescu în ultima perioadă a vieţii sale şi imediat după aceea, inclusiv faptul că pe actul de deces al poetului, unde trebuia să se afle iscălitura unui al doilea medic, figurează amprenta degetului unui om de serviciu de la Morgă, analfabet Şi era vorba despre cel mal mare poet al neamului nostru! Nu sunt trecute cu vederea nici aprecierile eronate - în marea lor majoritate perpetuate până în zilele noastre - despre aşa-zisele cauze ale bolii şi morţii lui Eminescu, nici vălul de tăcere aşezat peste ultima perioadă de creaţie a “sifiliticului nebun”. Această carte era necesară pentru că Eminescu are dreptul la ADEVĂR. Poporul român însuşi are dreptul la ADEVĂR în ceea ce-l priveşte pe cel mai de seamă reprezentant al spiritualităţii sale! Sunt popoare, spune autorul, ce au avut curajul de a revizui vechi teorii asupra maladiilor de care au suferit o seamă dintre exponenţii lor iluştri, stabilindu-se adevărul ştiinţific în ceea ce-i priveşte. Este un îndemn pe care această carte ni-l adresează nouă, tuturor românilor. Eminescu este MARE şi este AL NOSTRU, oricum ar fi fost el. Dar Luceafărul trebuie redat neamului său fără stigmatul sifilisului şi alcoolismului, de care n-a suferit, moartea lui datorându-se cu totul altor cauze. Căci viaţa şi opera sa trebuie revăzute cu curaj, prin prisma rece dar purificatoare a ADEVĂRULUI, indiferent că pentru aceasta e necesar să fie date la o parte tabu-uri şi interpretări considerate până acum sacre. Eminescu are dreptul, măcar acum, la ADEVĂR. Neamul românesc, de asemenea, măcar acum, are dreptul la ADEVĂR. Această carte spune ADEVĂRUL. Nu din ambiţii deşarte ale autorului ei ci din dorinţa lui de român de a demonstra că cea mai înaltă culme a spiritualităţii noastre nu a fost atinsă de un „sifilitic nebun” şi din convingerea că opera eminesciană este nepieritoare iar, atâta vreme cât o va purta în suflet, întregul nostru neam va fi la fel. De aceea creaţia Luceafărului trebuie purificată de erorile sau ignoranţa ce întinează memoria autorului ei, pentru că avem nu numai dreptul ci şi datoria de a purta în suflet doar ADEVĂRUL DESPRE MOARTEA LUI EMINESCU. „Cu vreo lună înainte de moartea sa, Eminescu mergea regulat, în fiecare seară, la Coloseul Opler, mai mult pentru hatârul unei frumoase cântăreţe suedeze. Într-o seară, după ce am jucat popice amândoi, după ce m-a bătut de m-a prăpădit la joc, făcând mereu numai nouă puncte, am trecut amândoi în sala de spectacol. Toată sala era plină de lume. Capelmaistrul Carbus începuse să agite bagheta. La masa noastră mai veniră încă vreo patru-cinci prieteni. Eminescu era foarte vesel, transportat. Veni o nouă serie de halbe cu guler de mareşal. - Ce gulere sunt astea, bre? - De general! - De colonel bulgăresc! Eminescu avea privirea îndepărtată spre scenă: parcă aştepta ceva. - Ce e, Eminescule? - Nu vine cineva… - Cine? - Cineva… Apoi mai vorbirăm de pariul ce făcuse Eminescu - pariu în scris cu Simţion şi alţii… Un cântec vesel în formă de marş ne făcu să tăcem şi să îndreptăm privirile spre scenă. Eminescu făcu ochii mari, se însufleţi şi strigă deodată: Suedeza! Apoi, după scaun, printr-o săritură, se sui pe masă, îşi puse un şervet în jurul capului şi începu să strige: Bravo! Bravo! Toată sala a rămas înmărmurită“. Acest pariu cu Simţion există între manuscrisele lui Eminescu, dar este data de 25 iunie 1883 şi se referă, deci, la ultimele zile de dinaintea căderii poetului, din 28 iunie acel an; D.Teleor confundă. Este uşor de confundat, pentru că fazele bolii lui Eminescu sunt ca trase la indigou; de fiecare dată, poliţia este aceea care se sesizează, prietenii vin pe urmă - şi rămân, pe urmă, cu amintirile… în linii generale, însă nu mult diferit înţelegeau - sau lăsau să se înţeleagă - şi alţi prieteni „excesele veneriene“ ale poetului. Se pot cita şi amintirile din 1893 ale Mitei Kremnitz, şi cele din 1932 ale lui Panaite Zosin, dar le eliminăm pentru economie de spaţiu. În concluzie, putem afirma că Eminescu a fost adus la un spital de boli nervoase într-una dintre zilele din intervalul 14 ianuarie - 3 februarie 1889 -, dar se înţelege limpede că la mijloc este mâna poliţiei, iar poetul este implicat într-un caz de tulburare a ordinii politice, nu publice. Doctorul Vineş poate chiar nu ştie aceste amănunte - sau le lasă deoparte ca nesemnificative pentru cazul medical ca atare. Noi revenim cu informaţii din ziarele „Românul“, „Epoca“ şi „România liberă“ de la începutul lui februarie 1889, care atestă că poetul a fost internat la Ospiciul Mărcuţa, unde a stat până ce direc- ţiunea Ospiciului a declarat că nu-l mai poate ţine, pentru că n-are cine-i plăti spitalizarea. Aici a fost adus cu poliţia, probabil imediat după insurgenţa parlamentară din 13 ianuarie, şi abia apoi a fost transferat la Doctorul Şuţu, într-o clinică particulară. De altfel, doctorul Al. Şuţu era şi un organizator al Ospiciului Mărcuţa (va fi director aici prin 1899). Confuzia aceasta între Mărcuţa de la Pantelimon şi Institutul Caritatea de lângă Foişorul de Foc persistă la biografii lui Eminescu - şi chiar la contemporani. Într-o scrisoare din 10 aprilie către un cunoscut din Iaşi, chiar Veronica Micle afirmă: „Regret că nu vă pot da alte detalii despre starea lui Eminescu decât care le găsesc şi eu prin jurnale, şi aceasta din cauză că nu ştiu unde se află internat, la Mărcuţa sau la Şuţu“. Ştirile apar astfel: - 5/17 februarie 1889, „Epoca“: despre internarea poetului grav bolnav „la spitalul doctorului Şuţu“ (ştire preluată în mai toate ziarele); concordă cu Raportul anonim care vorbeşte de 3 februarie 1889 (5 februarie este data presei care, fiind antedatată în acele timpuri, dă ştirea ca atare în ziua fizică de calendar 4 februarie - cu data de 5); - 10/22 februarie 1889, „Românul“: despre îmbunătăţirea stării de sănătate a poetului - „internat la Ospiciul Mărcuţa“ (la fel, ştire preluată amplu); - 2/14 aprilie 1889, „Epoca“: despre înrăutăţirea stării de sănătate a poetului - „aflat la spitalul doctorului Al. Şuţu“; - 8/20 aprilie 1889, Epoca: Ospiciul Mărcuţa a anunţat că nu-l mai poate ţine pe poet internat, întreţinerea nefiindu-i plătită. Li s-a cerut doctorilor Şuţu, Nikita şi Alexiu un raport asupra stării sănătăţii poetului pentru a se institui curatela. Ştirea este preluată numai de câteva ziare, între care şi „Curierul român“ din Botoşani, care comentează mai amplu: „Direcţiunea Ospiciului Mărcuţa, din Bucureşti, ne spune «Epoca», a făcut cunoscut zilele acestea Parchetului din capitală că nu mai poate ţine-n căutare pe nenorocitul nostru poet Eminescu, pentru motivul că ospiciul nu poate hrăni decât pe bolnavii a căror întreţinere e plătită de primăria capitalei. Primul procuror, faţă cu această invitaţiune puţin umanitară a direcţiunii de alienaţi, a cerut de la o comisiune medicală un raport asupra stării poetului Eminescu. Acest raport fiind depus, dintr-însul se constată că boala crudă care a lovit pe ilustrul cugetător se agravează din zi în zi. În urma acesteia, primul procuror a cerut de la primul preşedinte al tribunalului Ilfov să instituie o curatelă asupra averii bolnavului, adică asupra modestei pensii de 250 lei, pe care i-a acordat-o nu de mult Camera. Pe de altă parte, e vorba de a se readuce nenorocitul bolnav la Botoşani, unde se făcuse deja o dată bine, subt cura veteranului şi-nvăţatului nostru medic dl dr. Isaac. În acest scop, sora poetului va pleca zilele acestea la Bucureşti.“ (Informaţia din urmă este confirmată de corespondenţa Hanrietei). - 6/18 mai 1889, „România liberă“. V.S. semnează reportajul „O vizită la Ospiciul Mărcuţa“: auzind că acest ospiciu a adresat Primăriei o plângere fiindcă nimeni nu plătise întreţinerea poetului, face o vizită acolo - dar constată că Eminescu fusese internat în spitalul doctorului Al. Şuţu, nu aici. Este limpede vorba de două instituţii, dar doctorul Şuţu trece prin amândouă, înlesnind confuzia. El are un spital particular - şi scenariul mai mult decât sigur este că l-a extras, aici, din stabilimentul de stat unde fusese dus Eminescu de către poliţie. Ca variantă administrativă plauzibilă putem avansa ideea că fizic poetul era sub supravegherea doctorului Şuţu - care-l putea ţine fie la Mărcuţa, fie în institutul său. În acest sens, consiliul medical din 23 martie 1889 poate afirma că poetul se află „de aproape două luni“ în Institutul Caritatea: adică în custodie. Doctorul V. Vineş, însă, la 1931, pare a nu şti nici momentul morţii poetului. Păstrează în mod obstinat, s-ar putea zice, ziua de 15 iunie, pentru a nu-l contrazice pe D. Cosmănescu. Surse de presă sincrone vorbesc de noaptea de 15 spre 16 iunie, poetul fiind agitat, sculând medicul de gardă pentru a cere un pahar de lapte şi expiind apoi în somn: „Ieri, vineri (16/28 iunie) diminea- ţa, el ceru să i se dea un pahar cu lapte şi ceru să i se trimeată dr. Şuţu, căci vrea să vorbească cu el. Era în momente de luciditate; doctorul întrebându-l că cum se simte, Eminescu răspunde că are dureri în tot corpul, cari îi căşunează mult rău. Din nenorocire… aceste momente lucide n-au ţinut mult, căci după o jumătate de oră bietul Eminescu începu din nou să… aiureze. Drul Şuţu căută să-l liniştească şi poetul se duse să se culce. Nu trecu nicio oră, când drul Şuţu intră din nou la el, de astă dată îl găsi întins, fără nici o suflare“. („Familia“, după Românul). Astăzi se ia de bună data din Certificatul de deces: „cinci spre zece corente ora trei ante meridiane“ - dar în ce condiţii a fost eliberat acesta, la 17 iunie (pentru necesităţi birocratice la cimitir), cu greşeli peste greşeli ( poetul ar fi avut 43 de ani, tatăl său s-ar fi chemat Mihail etc.), ca martori semnând prin punerea degetului doi sluijitori analfabeţi ai Institutului Caritatea… mai bine să nu mai vorbim! Data de 16 iunie este inconvenabilă pentru că indică o grabă cu totul suspectă în privinţa ducerii la groapă: se ştie ferm că înmormântarea la Cimitirul Bellu a avut loc în ziua de 17 iunie 1889, deci ar rezulta că nici n-a fost expus cele trei zile tradiţionale, cum este obiceiul. De altfel, ziua morţii lui Eminescu n-a putut fi mişcată din mentalul colectiv, se comemorează şi astăzi la 15 iunie peste an. Trebuie să ştim că în acest 15 iunie se combină tradiţia Cosmănescu (asasinarea lui Eminescu) - şi tradiţia Şuţu-“Familia“- celelalte ziare (moartea naturală). Pentru binele lui şi al societăţii Trebuie semnalată concordanţa cu totul interesantă dintre această amintire a doctorului Vineş şi două relatări sincrone bolii lui Eminescu. Mai exact, doctorul Vineş se regăseşte, pe de o parte, în raportul din 23 martie al doctorilor Şuţu şi Petrescu, iar pe de altă parte în interogatoriul luat poetului la 12 iunie 1889 de către judecătorul de instrucţie Brusan. Scurtul raport medical din 23 martie 1889 trebuie redat aici: „Subsemnaţ ii doctori în medicină, invitaţi de domnul prim-procuror Trib. Ilfov prin adresa nr. 5717 a examina starea facultăţilor mintale lui Mihail Eminescu, întrunindune astăzi 23 martie la Institutul Caritatea unde se află de aproape două luni, am procedat la cuvenita cercetare şi am constatat următoarele: Dl Mihail Eminescu, ca de ani 45, constituţie forte, nu prezintă pe suprafaţa corpului leziuni remarcabile. Figura lui este habitantă, căutătura lui este lipsită de expresiune. Mişcările dezordonate, atitudinea puţin cuviincioasă. La întrebările ce i se adresează răspunde direct, el pronunţă unele cuvinte cu o voce cântătoare şi monotonă. Astfel: Bună dimineaţa dl doctor, daţi-mi două pachete de ţigări. Şi aceasta fie ziua, fie seara, fie cu ţigară în mână, fie fără. Altă dată, ca un echo repetă cuvinte ce se pronunţă înaintea sa, în fine, uneori stând singur exprimă monologuri fără sens. Această tulburare este şi mai pronunţată în diferitele lui acte. Astfel, plimbându-se în grădină culege fel de fel de obiecte de pe jos, pietricele, bucăţi de lemn, de hârtie, ce le pune în buzunar, crezând că aceste obiecte sunt o valoare, dar şi strică cu mâini sau rupe ce găseşte, aşternutul său, într-un mod neconştient, ca o trebuinţă de a-şi exersa activitatea. Atenţiunea sa este cu totul absentă, incapabil de a şi-o fixa un moment, răspunsurile sale fiind ca şi automatice şi maşinale. Digestiunea şi somnul se execută normal, însă se observă pareză vezicală şi rectală, ceea ce reclamă îngrijire continuă“
 * Misterul morţii lui Eminescu**