Bolile+aparatului+circulator

Tivadar Celia cls a VII-a A Silaghi Alisandru cls a VII-a D Bolile sistemului circulator sunt: Inflamatie acuta a pericardului, care evolueaza fie cu exsudat putin (max 200ml; N<30ml), foarte bogat în fibrina (pericardita sica), fie cu exsudat abundent serofibrinos, hemoragie, chilos sau purulent (pericardita exsudativa). Notiunea de miocardita include o grupa de afectiuni ale miocardului cu antrenarea miocitelor, tesutului interstitial, elementelor vasculare si a pericardului, suportul patologic este un proces - inflamatie cu evolutie clasica. Toate afectiunile miocardice asociate cu disfunctie cardiaca sunt denumite cardiomiopatii - CMP. Deci: miocardita - cardiomiopatie inflamatorie. Conform acestei definitii, miocardita sau cardiomiopatie inflamatorie reprezinta un proces inflamator de origine infectioasa, autoimuna sau idiopatica.
 * a)Pericardita**
 * b)Miocardita**

- Miocardita acuta - mai des este de origine virala (Coxsackie, poliomielita, gripa, adenovirus, ECHO, rujeola, HBV, HIV); - Etiologic se pot implica: radiatiile si alti factori fizici; substantele chimice; unele medicamente (miocardita de hipersensibilizare). În primele zile ale infectiei virale, afectarea miocardului nu poate fi explicata prin mecanisme imunopatogenice; dar la afectari, care se dezvolta tardiv (peste 2-4 saptamâni), ele nu trebuie sa fie subapreciate. - Insuficienta cardiaca în miocardite rezulta din: lezarile imunoinflamatorii ale cardiomiocitelor, distrofia miocardului, hipertrofia compensatorie, dar functional insuficienta, care se dezvolta în continuu. Endocardita infectioasa este o boala infectioasa grava cu formarea grefelor septice pe endoteliu valvular, care produc vegetatii ce conduc la schimbari structurale si functionale locale si embolii sistemice. Aspectul clinic este variat - de la tabloul unei boli infectioase subacute la cel al unei boli infectioase acute sau supraacute cu evolutie fulminanta. Distrugerile valvulare, emboliile arteriale, anevrismele micotice duc la deces în lipsa terapiei promte si precoce.
 * c)Endocardita**

Endocardita infectioasa acuta: - staphylococcus aureus, streptococcus haemoliticus gr.A, streptococcus pneumonae, gonococi. Endocardita infectioasa subacuta: - streptococcus viridans, enterococi. Mai rar: - staphylococcus aureus, staphylococcus epidermidis, haemofilus influenzae, fungi. Factori predispozanti: bolile cardiace cu defecte structurale, care produc turbulenta fluxului sangvin: - valvulopatii reumatismale, boli congenitale de cord, boli cardiace degenerative, chirurgie cardiaca, cardiopatia hipertrofica obstructiva, prolaps de valva mitrala cu regurgitare, 30-40% survin fara maladie cardiaca. Poarta de intrare a microorganismelor:- interventii stomatologice, operatii digestive, interventii urologice, infectii cutanate, infectarea intravenoasa prin drogare, cateterisme venoase prelungite. - **Reumatismul** este o boala caracterizata prin inflamarea si degenerarea articulatiilor. Exista minimum 40 de forme diferite de reumatism: poliartrita, spondilartrita ankilopoietica (boala Bechterew), artrita urica (guta), artroze, spondiloze etc. Una dintre cauzele aparitiei reumatismului este legata de prezenta in organism a unor bacterii, de exemplu streptococul beta-hemolitic. O alta cauza este data de tulburarea functionarii sistemului imunitar. Totusi, principalul factor cauzator al reumatismului, din punctul de vedere al medicinei naturiste, este insuficienta circulatie sangvina in zona articulatiilor si prezenta in sange a unor reziduuri greu solubile, care se depoziteaza in timp in articulatii. Insuficienta hranire si oxigenare a articulatiilor, adaugata la otravirea lor lenta (prin imposibilitatea eliminarii substantelor reziduale), duce la aparitia unei game foarte variate de simptome, printre care cele mai frecvente sunt durerile chinuitoare, precum si imposibilitatea executarii unor miscari ale articulatiilor. Un alt simptom tipic este sensibilitatea la frig si la umezeala, precum si senzatia de frig prezenta in articulatii sau chiar in tot corpul (senzatia de "frig in oase"). Bolnavii au frecvent tulburari ale circulatiei sangvine si o slaba functionare a glandelor endocrine, in special a glandelor suprarenale si a tiroidei.
 * d)Reumatism**

ANATOMIA SI FIZIOLOGIA APARATULUI CIRCULATORA
APARATUL circulator este format din cord, organul central care pompeaza sângele - si un sistem închis de vase, format din artere - capilare - vene. Inima este un organ musculos, cavitar, tetracameral. Structural, este un muschi striat, cu proprietati functionale comune si altor tesuturi, dar si cu proprietati specifice. Propulsarea sângelui este asigurata de contractia ventriculara, cea mai mare importanta revenind ventricului stâng; sângele este împins la fiecare contractie, dar curge în curent continuu, datorita elasticitatii peretilor arteriali. Peretii arterelor opun rezistenta, ceea ce face ca sângele sa fie sub o anumita tensiune, denumita tensiune arteriala (TA). TA variaza în functie de vârsta, sex, ora din timpul zilei si gradul de activitate. Valorile crescute reprezinta hipertensiunea, iar cele scazute - hipotensiunea.



Valori normale:
Cu fiecare contractie este împins în aorta un val de sânge, care izbeste sângele existent în vas si se propaga ca o unda, dând pulsul.
 * La copii si tineri: 90 - 110 / 60 - 70 mmHg ;
 * Adult: 120 - 130 / 70 - 80 mm Hg.

Valori normale ale pulsului: 
 * adult: 60 - 80 / minut;
 * copil: 90 - 100 / minut;
 * nou nascut: 130 - 140 / minut

Hemoragiile
Hemoragia reprezinta scurgerea sângelui în afara sistemului vascular printr-una sau mai multe plagi (rani). Dupa tipul vasului lezat poate fi: Dupa cantitatea de sânge pierdut, hemoaragia poate fi: 
 * arteriala
 * venoasa
 * capilara
 * mica: se pierde o cantitate de sânge de pâna la 500 ml; tensiunea arteriala si frecventa cardiaca se mentin în limite normale.
 * medie: se pierd 500 - 1000 ml de sânge si apar urmatoarele semne: agitatie, ameteli în ortostatism, tegumente palide, reci, TA sistolica > 100 mm Hg, AV < 100 batai/minut.
 * mare: cantitea de sânge pierduta - 1000 - 1500 ml, iar semnele clinice sunt urmatoarele: paloare, transpiratii reci, tahicardie si hipotensiune arteriala (TAs < 100).
 * foarte grava: pierderi de sânge de peste 1500 - 2000 ml, TA < 70 mm Hg, puls slab, greu perceptibil, pacient inconstient.

Hemostaza
Hemostaza reprezinta oprirea curgerii sângelui, fie spontan, prin reactie locala a organismului (hemostaza spontana), fie provocata, prin diferite gesturi terapeutice (hemostaza terapeutica). Hemostaza poate fi provizorie sau definitiva.

Hemostaza provizorie: Puncte de compresie:
 * compresia digitala
 * pansamentul compresiv
 * garoul
 * Pentru plagile superficiale de la nivelul fetei se comprima artera temporala superficiala, anterior de tragus.
 * Pentru hemoragiile din teritoriul arterei faciale, compresie la nivelul mandibulei.
 * Pentru plagile umarului, se comprima artera subclavie, pe prima coasta, prin plasarea degetelor în fosa supraclaviculara, înapoia claviculei.
 * Pentru hemoragiile faciale sau ale calotei craniene, se face compresie pe carotida primitiva, situata între marginea anterioara a muschiului sternocleidomastoidian si linia mediana a gâtului. NU SE FACE COMPRESIE SIMULTANA PE AMBELE CAROTIDE SI NU SE APLICA GAROU!
 * Pentru membrul superior se comprima artera axilara, prin apasare în axila, sau artera brahiala, pe fata interna a bratului, în santul bicipital intern.
 * Pentru leziunile aortei si arterelor iliace, se face compresia cu pumnul a peretelui abdominal, pâna la coloana.
 * Pentru plagile arterei femurale se comprima artera în triunghiul Scarpa, cu cele doua police suprapuse si cu palmele cuprinzând grosimea coapsei sau se procedeaza ca pentru artera iliaca.
 * Pentru hemoragiile de la nivelul gambei sau piciorului se comprima artera în fosa poplitee. Membrul inferior lezat se va mentine pe un plan mai ridicat fata de restul corpului.
 * Pansamentul compresiv** este una din cele mai eficiente metode folosite pentru a realiza o hemostaza provizorie; se utilizeaza pansamente sterile puse direct pe rana si comprimate ferm cu podul palmei.


 * Aplicarea garoului** se foloseste doar în cazuri extreme si în situatia în care hemoragia nu se poate controla prin alte metode.

Garoul poate fi improvizat folosind curea, cravata etc. Garoul, odata cu oprirea sângerarii, produce oprirea circulatiei sângelui în portiunea de membru situata dedesubtul lui. Din aceasta cauza mentinerea sa mai mult de 2 ore poate duce la complicatii deosebit de grave. Totdeauna la montarea unui garou trebuie atasat un bilet, care însoteste bolnavul, si pe care se noteaza obligatoriu urmatoarele date: nume, prenume, ora exacta a aplicarii garoului. Dupa fiecare 20  30 minute se slabeste putin garoul pentru a permite irigarea segmentului de membru subiacent. Ridicarea garoului se face doar în conditii de spital sau de personal competent.

Pericardita acuta
//**Definitie**:// inflamatie acuta a pericardului, cu aparitia la inceput a unui exsuda, fibrinos //{pericardita uscata)// si apoi serofibrinos //(pericaidita cu lichid).// Apare rar izolata, fiind de obicei asociata unei leziuni endocardice sau miocardice Exista deci o pericardita uscata si una exsudati va (cu lichid). Dupa natura lichidului ultima poate fi serofibrinoasa, hemoragica, purulenta si chiloasa. //**Etiopatogenie**:// reumatismul articular acut, tuberculoza si pericardita acuta be­nigna (probabil de natura virotica sau alergica) sunt cele mai frecvente cauze. Mai rar se intalnesc forma purulenta (cu pneumococ sau stafilococ), pericardita din uremie, din infarctul miocardic, din mixedem, neoplasme si diateze hemoragice. //Anatomie patologica:// forma uscata prezinta depozite de fibrina si uneori false membrane pe foitele pericardului. in forma cu lichid apare un revarsat care depa­seste rar 1 - 21. Lichidul poate fi serofibrinos, hemoragie sau purulent. //**Simptome**: pericardita uscata// are tablou clinic variabil, frecvent trecand neob­servata, mascata de boala de baza. Primul semn caracteristic este durerea retrosternala, cu iradiere spre umarul si zona supraclaviculara stanga, agravata de inspiratia profunda si pretand la confuzia cu infarctul miocardic. Al doilea semn caracteristic este frecatura pericardica, zgomot independent de sistola si diastola, superficial si variabil de la o zi Ia alta. Dispare pe masura ce apare lichidul. Pericar­dita uscata se poate vindeca sau poate evolua catre o pericardita cu lichid; //peri­cardita exsudativa// (cu lichid) se caracterizeaza prin diminuarea sau disparitia durerii precordiale, cu accentuarea dispneei, uneori foarte intense, obligand bolnavul sa ia anumite pozitii care o amelioreaza: pozitia sezand si aplecat inainte sau pozitia genu-pectorala. in functie de boala de fond si de cantitatea de lichid, apar semne toxiinfectioase, febra cu frisoane, transpiratie, astenie, tahicardie si semne de com­presiune a organelor din jur (disfagie, tuse, cianoza). //Exameul fizic// aduce importante elemente diagnostice: la percutie, marirea ma-titatii cardiace de la o zi la alta, iar la auscultatie, asurzirea zgomotelor inimii si, uneori, persistenta frecaturii. De la o cantitate de cel putin 300 ml lichid, semnele fizice devin nete. //Examenul radiologie// este un pretios mijloc de precizare a diagnosticului: volu­mul inimii creste, dispar arcurile si pulsatiile, inima ia o forma triunghiulara sau de carafa. Punctia pericardica confirma existenta lichidului si permite stabilirea naturii sale (serofibrinos, hemoragie, purulent). Cand lichidul pericardic devine brusc abundent, atriul drept si marile vene sunt comprimate, presiunea diastolica ventriculara creste, in timp ce volumul sistolic scade si apare //tamponada cardiaca,// cu tablou de insuficienta cardiaca hipodiastolica. Durerea si dispneea se accentueaza, apar disfagie, greturi, durere abdominala, anxietate mare, transpiratii, polipnee si stari confuzionale. Creste staza retrograda si apar turgescenta exagerata a venelor jugulare, pulsatii exagerate ale venelor gatului, cianoza periferica, tahicardie, hipotensiune, diminuarea zgomotelor inimii, marirea rapida a inimii (clinic si radiologie), hepatomegalie si cresterea presiunii venoase. Tamponada cardiaca impune, de urgenta, punctia evacuatoare a pericardului.

- Reabilitarea n miocardita grava (cardiomegalie + congestie + soc cardiogen, sindromul MAS, tulburari de ritm) - strict n BIT pna la compensarea insuficientei cardiace - regimul largit - 4 saptamni. Persoanele care au "suportat" miocardita, trebuie sa fie sub supraveghere prin dispensarizare mai mult sau 3-4 ani. Criteriile de apreciere a rezultatelor clinice (tratament) sunt: - letalitate (apreciata ca moarte sau necesitate de transplant cardiac); - modificarea fractiei de ejectie a ventriculului stng (FEVS) n repaus (dupa datele Echo-CG, cateterizm cardiac si a ventriculografiei cu radionuclizi). Rezultatele investigarilor randomizate argumenteaza trei concluzii importante: - terapia imunosupresiva n miocardite nu influenteaza prognosticul; - aproximativ 1/2 din bolnavi cu miocardita decedeaza pe parcursul a 5 ani; - biopsia endomiocardiaca (BEM) n caz de miocardita nu este obligatorie. Abrevieri CMP - cardiomiopatic. FEVS - fractie de ejectie a ventriculului stng. AINS - antiinflamatoarc ncsteroidicnc. IEC - inhibitori ai cnzimci de conversie. ARA - II - anatagonistii receptorilor angioten-zinci -II, MAS - Morganic - Adams - Stokcs. BIT - blocul de terapie intensiva. ||  ||   ||
 * || ==MIOCARDITA== ||  ||
 * [[image:http://www.studentie.ro/img/parteneriate/261291712409_heart_med.jpg width="199" height="300" align="right" caption="MIOCARDITA"]]fara congestie) repaus la pat strict - 2 saptamni, -largit - 4 saptamni.


 * ENDOCARDITA BACTERIANA**
 * [[image:http://www.boli-medicina.com/images/boli-inima.jpg width="202" height="220"]] ||

//**Definitie**:// proces inflamator endocardic, care apare in cadrul unor infectii gene­rale cu diversi germeni. Se caracterizeaza prin manifestari de septicemie, embolii periferice si leziuni ulcero-vegetante ale endocardului valvular si parietal. Exista doua principale **Forme clinice**, evolutive: - //endocardita bacteriana subacuta// (endocardita lenta), cu evolutie indelungata, patogenic secundara, deoarece grefa septica se constituie pe un endocard anterior lezat (valvulopatie dobandita sau congenitala); - //endocardita bacteriana acuta// (endocardita maligna acuta) cu evolutie rapida, patogenic primitiva, deoarece grefa septica se constituie pe un endocard anterior normal. Cu exceptia situatiilor extreme, intre cele doua forme, nu se mai poate face astazi o delimitare neta, existand numeroase forme de trecere, similitudini etiologice si terapeutice. //Patogenie:// desi in scadere, in ultimii ani, endocardita lenta este o boala destul de frecventa. Se intalneste mai ales intre 20 si 40 de ani, cu toate ca nici celelalte varste nu sunt crutate. //Prognosticul// este in general rezervat; mai grav la batrani, in formele cu hemoculturi negative, cu leziuni renale severe sau embolii grave. //Profilaxie:// deoarece endocardita lenta se grefeaza de obicei pe o cardiopatie valvulara sau congenitala, se recomanda ca asanarea focarelor de infectie (extractii dentare, amigdalectomie, interventii uro-genitale si investigatiile intracavitare) sa se faca sub protectie de antibiotice: penicilina, ampicilina, eritromicina, dupa caz. //Tratamentul// trebuie sa fie precoce, masiv si asociat. //Tratamentul igieno-dietetic// consta in repaus la pat, //regim hipercaloric,// bogat in proteine si vitamine (C si A), dieta saraca in sare (in insuficienta cardiaca). //Tratamentul etiolgic// se bazeaza pe antibiotice alese dupa antibiograma. Se asociaza antibiotice bactericide: penicilina G (8 - 16 milioane u.i./zi), parenteral sau in perfuzie venoasa continua, oxacilina (6 g/zi), meticilina (8 g/zi), cloxacilina (6 g/zi), cefalotina (8 g/zi) cu streptomicina (1 -2 g/zi), kanamicina sulfat (1 -1,5 g/ zi), gentamicina (240 mg/zi), colistina (12 000 000 u.i./zi). Se incepe cu un Tratament de atac timp de 2 - 3 saptamani. De obicei se folosesc 2 antibiotice, dar in situatii grave, se asociaza chiar 3. Pentru //Str. vihdans,// stafilococul alb, streptococul b-hemolitic, pneumococ, se asociaza penicilina G cu streptomicina sau kanamicina sulfat, pentru enterococ - ampicilina cu gentamicina (kanamicina sulfat sau streptomicina): pentru stafilococul auriu oxacilina (meticilina sau cloxacilina) + kanamicina sulfat (sau lincomicina). in cazul hemoculturilor negative se incepe Tratamentul cu penicilina + streptomicina. Cand poarta de intrare este rino-faringiana, se administreaza penicilina + kanamicina sulfat; cand este biliara, urinara sau uterina - ampicilina (sau amoxicilina) + gentamicina. in formele grave din cursul septice­miilor cu germeni neidentificati se asociaza penicilina G + oxacilina + gentamicina. Cand diagnosticul de endocardita este incert (reumatic sau bacterian?), se instituie timp de 7 zile un Tratament antireumatic. Daca nu se obtin rezultate, se considera endocardita ca fiind bacteriana si se aplica Tratamentul adecvat. in formele reumo-septice, Tratamentul este mixt (reumatismal si bacterian).

SOLTUZU NATALIA:clasa:a-VII-A
__Bolile Sistemului Circulator__ Flebita Flebita este inflamarea unei vene, care afecteazã, în general, membrele inferioare. Ea este expresia mâniei si frustrãrii datorate unei diminuãri a bucuriei de a trãi. Suntem înclinati sã-i acuzãm pe ceilalti de propriile noastre lipsuri si de situatia penibilã de blocaj emotiv si energetic în care ne aflãm. Pentru a trata flebita este necesara cresterea energiei din atriul drept. In acest scop se va mentine palma dreapta in dreptul piciorului, la o distanta de 10-20 de centimetri fata de acesta, iar palma stinga va fi indreptata spre inima, la o distanta de 30-40 de centimetri fata de corp. Aceasta modalitate de mentinere a palmelor mai poate trata senzatia de greutate ce apare in picioare dupa strabaterea unei distante mai mari pe jos sau pentru cei care depun efort fizic intens. Se vor mentine palmele in modalitatea descrisa timp de 3 minute, zilnic.

Hipertensiunea La adulti, hipertensiunea este definitã drept o presiune sistolicã mai mare sau egalã cu 140 mm Hg, ori o presiune diastolicã mai mare sau egalã cu 90 mm Hg. Presiunea sanguinã are o distributie continuã in rândul populatiei, fãrã o linie clarã de demarcatie intre normotensivi si hipertensivi. Hipertensiunea este principala cauzã a afectiunilor cardiace, care reprezintã factorul major de deces in lumea occidentalã. Una din relatiile fundamentale ale fiziologiei circulatorii este reprezentatã de faptul cã „presiunea sanguinã arterialã = fluxul cardiac x rezistenta perifericã“. Dacã fluxul cardiac sau rezistenta perifericã se ridicã, indiferent de cauzã, si presiunea sanguinã creste. Existã mai multi factori siguri care contribuie la hipertensiune, dar nu existã o cauzã singularã. Vârsta, modul de viatã, predispozitia geneticã, toate joacã un rol important. Hipertensiunea trebuie tratatã când se depisteazã pentru cã are valori ridicate de 2-3 ori intr-o perioadã de 3-6 luni2. Când un pacient are o afectiune de organ final (hipertrofie ventricularã stângã, insuficientã renalã sau afectiuni cardiovasculare), tratamentul trebuie instituit mai repede. De asemenea, in cazul unei hipertensiuni maligne (valoarea diastolicã > 130 mmHg), tratamentul trebuie inceput imediat. Antihipertensivele vor fi date intotdeauna impreunã cu alte recomandãri, pentru a se reduce posibilitatea producerii altor incidente vasculare. Printre acestea se numãrã: renuntarea la fumat, scãderea in greutate, reducerea consumului de alcool, intensificarea activitãtii fizice, reducerea aportului de sare in dietã. Existã mai multe clase de medicamente disponibile. Acestea includ: diureticele, beta-blocantii, inhibitorii enzimei de conversie a angiotensinei-(IEC), blocantii canalului de calciu, antagonistii angiotensinei II, medicamentele cu actiune la nivel central.

Varicele În situatia în care venele nu mai asigura o circulatie corespunzatoare a sângelui, se pot dilata, dând nastere la veritabile "lacuri" de sânge. Când sunt situate superficial, aceste vene devin vizibile, dilatate si produc adesea simptome caracteristice - oboseala, senzatia de greutate sau durere în membrul respectiv. În cazurile severe, varicele se pot rupe, sau pot da nastere la leziuni ulcerate, deschise, la suprafata pielii. Localizarea cea mai frecventa a varicelor este la nivelul membrelor inferioare, la gambe si coapse. Varicele pot aparea atât la femei cât si la barbati la orice vârsta, însa cel mai frecvent afecteaza femeile în perioada când au copii si mai târziu. Antecedentele familiale de varice si înaintarea în vârsta cresc riscul de aparitie a varicelor. Cauzele varicelor nu sunt complet întelese. În unele cazuri, absenta sau slabirea valvelor venoase care previn scurgerea retrograda a sângelui în sens gravitational pot duce la o proasta circulatie venoasa. În alte cazuri este vorba de slabirea peretilor venosi. Mai rar varicele sunt consecinta unor boli ca flebita sau a unor anomalii congenitale ale venelor. Bolile venoase varicoase sunt în general progresive si nu pot fi prevenite complet. Cu toate acestea, s-a constatat ca purtarea ciorapului elastic, mentinerea unei greutati corporale în limite normale si exercitiul fizic regulat pot fi benefice.

Ateroscleroza Ateroscleroza reprezinta procesul patologic de obstructie (stenozare) a lumenului arterial, din cauza depunerilor succesive de strate de lipide plasmatice, cheaguri de sange, colesterol, acumulari de calcar etc. Desi, in stare incipienta poate exista inca din stadiul intrauterin, ateroscleroza debuteaza cu precadere in jurul varstei de 20-25 de ani, se agraveaza progresiv pana la 50-60 de ani, dupa care incepe sa se manifeste pregnant prin simptomele bolii coronariene. Ateroscleroza este un proces lent si de lunga durata, de aceea a fost obligatoriu asociata imbatranirii, varsta la care apar. Acum se cunoaste ca ea apare dupa un numar de ani, depinzand de agresivitatea factorilor de risc, moment care corespunde intamplator batranetii. Cand se asociaza mai multi factori favorizanti ai aterosclerozei, efectele lor nu se aduna, ci se multiplica.

Ce este //Miocardita// ?

 * Miocardita** reprezinta afectari inflamatorii sau degenerative ale muschiului inimii (miocardul) produse de cauze diverse, altele decat cardiopatia ischemica.

Miocardita - Cauze

 * 1) Idiopatice (necunoscute) generand Cardiomiopatia idiopatica: obstructiva, restrictiva sau congestiva
 * 2) Cauze infectioase: miocardite virale, rickettsiene, cu protozoare, micotice, bacteriene (bacil difteric, streptococ, pneumococ)
 * 3) Toxice: medicamente ca citostatice, antidepresive, sulfamide; alcoolul (miocardita alcoolica)
 * 4) Cauze metabolice: carente alimentare, deficit de vitamine din grupa B, dezechilibre electrolitice (hipopotasemie), endocrinopatii (mixedeme, hipertiroidie), obezitatea, hemocromatoze (excesul de fier); amiloidoza
 * 5) Boli de colagen: lupus eritematos diseminat, sclerodermie, poliartrita nodoasa
 * 6) Cauze genetice: boli neuromusculare degenerative
 * 7) Miocardite post-partum (dupa nastere).



Miocardita - Tratament
Inlaturarea cauzei si tratamentul pentru [|insuficienta cardiaca] ([|Cardio Q-Gel], [|Coenzima Q10 Plus] - Previne Insuficienta Cardiaca, [|Tinctura de Traista Ciobanului])

Conditii de viata recomandate
Repausul relativ sau absolut cu pensionare

Dieta

 * hiposodata – sunt permise 2-3 g sare/zi,
 * mese cantitativ reduse,
 * [|alcoolul] si [|fumatul] sunt interzise.

Medicatia

 * **Tahicardiace**le reprezinta medicatia de baza: Cedilanid (Lanatosid) fiole i. Venos pentru urgente si pentru tratament de intretinere; Digoxin tablete 0,250 mg 1 tb/zi 5 zile pe saptamana cu 2 zile pauza (sambata si duminica). Lanatosid tablete 0,250 mg are eficacitate mai redusa prin absorbtia slaba;
 * **Diuretice**: Furantril (40 mg 1 tb., de doua ori pe saptamana) (sau Nefrix 25 mg).;
 * Tratament **coronarodilatator**: Dipiridamol, Intercordin, Pentalong, Izoket, Nifedipina;
 * Tratament **anticoagulant**: in insuficientele cardiace greu reductibile cu risc de tromboza: Heparina si apoi Trombostop ca tratament de intretinere;
 * **Vasodilatatoare**: Hipopresol, Nitroglicerina, Minoxidil, Pentalong, Captopril

Terapia naturista recomanda
Endocardita Termenul de endocardita infectioasa denota infectia suprafetei endocardice a inimii si implica prezenta fizica a microorganismelor în leziune. Desi valvele cardiace sunt cel mai frecvent afectate, boala poate interesa un defect septal sau endocardui parietal. Infectia sunturilor arterio-venoase si coarctatia de aorta sunt de asemenea incluse, iar manifestarile clinice sunt similare. Termenul de "endocardita infectioasa" utilizat initial de Thayer în 1930 si popularizat mai târziu de Lerner si Weinstein este preferat fata de termenul vechi de "endocardita bacteriana" de când s-a descoperit ca si chlamidiile, rickettsiile, fungii si chiar unele virusuri pot fi responsabile de acest sindrom. Endocardita infectioasa a avut în cursul istoriei sale mai multe denumiri : endocardita lenta, endocardita subacuta, endocardita maligna, maladie Osler, maladie Jaccoud-Osler, endocardita septica, endocardita embolica, pentru ca în cele din urma sa fie acceptata terminologia actuala de endocardita infectioasa. În anul 1882, Jaccoud în Franta publica primele cazuri urmate de cele descrise de Josserand si Roux îrr 1882 si Pineau în 1883. În Germania, Litten în 1881 si Leyden îi banuiesc existenta, dar abia în 1901 aspectul clinic este descris de Lenharz, atunci când boala era deja cunoscuta. În Anglia, Osler, în anul 1885, descrie magistral tabloul clinic si implicatiile prognostice ale bolii în "Gulstonian Lectures on Malignant Endocarditis". Din anul 1880 boala a început sa fie diagnosticata prin hemocultura, dar progrese semnificative în tratarea acestei afectiuni au aparut abia dupa 1943, respectiv dupa introducerea antibioticelor în tratamentul bolilor infectioase. Rezultatele terapeutice au fost din ce în ce mai încurajatoare, pe masura ce au aparut noi antibiotice si pe masura ce cunostintele noastre despre aceste medicamente s-au îmbunatatit. Datele din literatura arata ca în ultimele decenii si îndeosebi în ultimii ani, fata de aspectele descrise initial de Osler si completate ulterior, boala si-a modificat spectrul etiologic, evolutia, prognosticul si pentru unele cazuri, chiar aspectul clinic. Declansarea bolii de noi germeni, descrisi rareori anterior, aparitia unor agenti microbieni potenti, cresterea mediei de vârsta a populatiei, utilizarea unor tehnici invazive cum ar fi cateterismul cardiac, înlocuirea unor valvule deteriorate, hemodializa, ca si problemele asocierii de droguri au contribuit la alterarea istoriei naturale a acestei boli. Este de remarcat ca si în stabilirea terminologiei actuale a bolii a trebuit sa se tina seama de remanierile intervenite în evolutia acesteia în ultimul timp. Luându-se în consideratie aspectul evolutiv si agentii etiologici ai acestei boli, au fost si sunt înca folositi termenii de endocardita bacteriana, subacuta si endocardita bacteriana acuta, forma subacuta, fiind mult mai frecventa în era preantibiotica. În general, cazurile erau corisiderate ca acute daca durata lor de evolutie era mai scurta de 6 saptamâni si subacuta daca perioada depasea acest interval. Aceasta împartire pare astazi relativ artificiala întrucât în multe cazuri este greu de precizat timpul scurs de la debut, pentru ca exista o mare suprapunere între tabloul clinic, bacteriologic si patologic al celor doua forme, iar evolutia bolii este influentata de terapia antibiotica.Totusi, aceasta clasificare nu a fost cu totul arbitrara, deoarece cazurile acute si subacute se datoresc deseori unor agenti patogeni diferiti, iar debutul bolii este uneori brusc si legat de un focar septic evident - endocadita acuta, iar alteori este insidios si nu este corelat precis de un focar septic sau o manopera care sa provoace diseminarea infectiei de endocardita subacuta. Uneori aceeasi agenti pot determina o endocardita infiectioasa acuta sau subacuta. Endocardita subacuta este o forma de boala determinata cel mai adesea de Streptococul viridans sau alti agenti bacterieni cu virulenta moderata sau scazuta, care se grefeaza pe leziuni valvulare preexistente si care are o evolutie cu caracter subacut. Obisnuit în endocardita bacteriana subacuta focarul infectios de, declansare a bolii este neprecizat sau practic asimptomatic, iar tabloul clinic se datoreste mai ales leziunilor endocardului si complicatiilor sale. Endocardita bacteriana acuta este determinata de obicei de germeni cu virulenta crescuta - stafilococi, enterococi, bacili gram negativi -, are un tablou clinic zgomotos, evolueaza rapid si în majoritatea cazurilor infectia se grefeaza pe valve indemne sau cu leziuni minime. Pericardul este o foita dubla, lucioasa si alunecoasa, care înveleste inima asemenea unui sac. În interiorul acestui sac inima este libera în miscarile sale. Pericardul contine o cantitate mica de lichid care functioneaza ca un lubrifiant.
 * Iinfuzie de [|frunze de mesteacan], [|urzica], [|patlagina], fag
 * Pasta de dovleac fiert, suc de dovleac fiert, de rosii
 * Ceai diuretic de ceapa
 * Ce este pericardita? ||  ||   ||
 * Pericardul este o foita dubla, lucioasa si alunecoasa, care înveleste inima asemenea unui sac. În interiorul acestui sac inima este libera în miscarile sale.
 * Pericardul este o foita dubla, lucioasa si alunecoasa, care înveleste inima asemenea unui sac. În interiorul acestui sac inima este libera în miscarile sale.

Bolile inflamatorii ale pericardului se numesc pericardite; în cazul inflamatiei, în sacul pericardic se acumuleaza lichid. Uneori, pericardita se asociaza cu o inflamatiei a pleurei - foita care înveleste plamânul. În aceasta situatie, se acumuleaza lichid atât în jurul plamânului (se formeaza asa-numita apa la plamâni), cât si în jurul inimii. Pericardita, asociata cu pleurezia, este de multe ori de natura tuberculoasa, dar poate avea si alte cauze cum ar fi infectiile - în special cele virale -, insuficienta cardiaca, boli alergice, cancer etc. Bolnavul cu pericardita este de cele mai multe ori febril, fara pofta de mâncare, obosit si indispus. Acestea sunt fenomene generale, dar ceea ce atrage atentia în mod deosebit este o durere localizata în dreptul inimii, în cosul pieptului, care nu cedeaza la repaus. Este firesc ca în aceasta situatie bolnavul sa se prezinte la spital, unde de obicei se recomanda internarea. Examenul radiologic si mai ales ecocardiografia ajuta mult la stabilirea diagnosticului de pericardita, desi nu pot evidentia si cauza acesteia. Pentru stabilirea cauzei sunt necesare o serie de analize si, uneori, chiar si o punctie prin care se extrage o cantitate din lichidul acumulat în pericard. Internarea în spital este necesara si pentru faptul ca în unele cazuri acumularea de lichid se face într-un ritm rapid si sub presiune, în consecinta inima având de suferit deoarece este comprimata. În aceasta situatie, bolnavul respira cu dificultate iar tensiunea arteriala scade. Uneori, în urma unei pericardite acute cu lichid se instaleaza o pericardita cronica constrictiva; inima este strânsa de jur împrejur într-o carapace fibroasa. Capacitatea de efort a acestor bolnavi este foarte redusa, orice suprasolicitare fizica generând dificultati de respiratie, gâfâieli. Se poate întâmpla si ca pericardita acuta sa treaca neobservata sau sa fie dusa pe picioare, mai mult sau mai putin tratata corespunzator; consecinta este trecerea pe nesimtite în faza de pericardita cronica. Medicina moderna dispune de metode de tratament atât pentru faza acuta a bolii - cu medicamente, cât si pentru cea cronica - interventie chirurgicala care elibereaza inima din carapacea care o strânge. ||

Lup Stefania cls aVIIaA