Cavalerii+Mesei+Rotunde

= = (742-814), in latina Carolus Magnus (Carol cel Mare), a fost rege al Francilor (768-814) si imparat al unui imperiu denumit roman (800-814), in amintirea a ceea ce a fost candva Imperiul Roman de Apus. In timpul domniei sale Charlemagne a construit un regat care includea cea mai mare parte a Europei de Vest si Centrale. De asemenea, a jucat un rol important in revitalizarea artei si a culturii acelei perioade, ramasa in istorie sub numele de "Renastere Carolingiana". Imperiul sau nu a supravietuit mult timp dupa moartea sa, dar cele mai importante teritorii au devenit bazele statelor moderne din Europa de vest. Astfel, Francia Occidentala a devenit mai tarziu Franta de azi, iar Francia Orientala a devenit mai intai nucleul Sfantul Imperiu Roman de natiune Germana, iar mai apoi Germania. Deasemenea, legaturile lui Charlemagne cu Papa precum si cu diferiti lideri ai bisericii catolice au creat un precedent important in ceea ce priveste relatia dintre regii medievali si Papa. Charlemagne s-a nascut in anul 742, fiind fiul cel mai mare al principelui franc Pepin cel Scurt. Acesta detinea titlul de sambelan al palatului sub dinastia Merovingiana. Profitand insa de slabiciunea acestora el se declara rege franc iar pentru a legitima gestul sau cauta si primeste sprijinul Papei, in schimbul promisiunii de a apara domeniile papale din Italia de orice invazie.

Dupa moartea tatalui sau Charlemagne conduce regatul un timp alaturi de fratele sau, dar dupa ce acesta moare (destul de curand), el ramane singurul stapan. Prima sa mutare va fi sa atace triburile barbare de Saxoni din est si sa-i cucereasca, incetul cu incetul. Astfel reuseste sa se extinda spre est incluzand in regatul sau si ceea ce astazi reprezinta Austria, Moravia si partial Ungaria. Charlemagne si-a indreptat apoi atentia si spre sud purtand razboi cu Lombarzii stabiliti in nordul Italiei si infrangandu-i pe acestia. Dupa acest succes s-a indreptat catre nordul Spaniei, smulgand maurilor aceasta zona. In retragere insa ariergarda sa a fost surprinsa de catre mauri si basci intr-o trecatoare a Pirineilor. Numai eroismul extraordinar a cavalerului Roland, care si-a dat viata pentru a bloca accesul atacatorilor a salvat armata lui Charlemagne de la o infrangere. In 799 Charlemagne vine in ajutorul papei Adrian a carui pozitie era amenintata de o rebeliune in Roma si reuseste sa rezolve situatia. Ca recompensa Papa il va incorona ca Imparat al Romei in ziua de Craciun a anului 800. Aceasta actiune a restabilit practic Imperiul Roman de Apus, dar in acelasi timp a acordat Papei o putere politica deosebita, cea de a incorona. Charlemagne a ramas un model pentru toti regii ce l-au urmat, intruchipand sinteza dintre cultura romana, germana si crestinism ceea ce a constituit baza civilizatiei Europene moderne.

===[|Capitolul II - La panda (continuare)]===

Padurea Zdringhitei era loc cu primejdie cunoscut in toata Dacia Veche. La umbra stejarilor seculari de aici isi gasisera adapost si loc de tabara multe generatii de rumani alergati de cele triburi umblatoare cari luasera sub goana cailor colbul lumii. Aici isi aduceau taranii de prin satele de la Danubiu familiile si cate lucrusoare puteau ingramadi in carute. Tot aici veneau si cei de prin Carpatii de la miazanoapte, speriati de cavalerii invesmantati in fier si dezbracati de mila ai coroanei Ungare. Uneori gaseai in Zdringhita si bulucuri de cumani jefuielnici care fusesera pusi pe fuga de rumanii din cate doua-trei sate, adunati care cu sabiile stramosilor, care cu furci sau chiar ciomege. Batranul codru ii acoperea pe toti si ii ferea de vrajmasi, fara sa deosebeasca hotul de talhar si rumanul de cuman. Drept e, cei care n-aveau habar de potecile padurii puteau sa rataceasca zile intregi fara sa vada lumina soarelui... dar cei care apucasera sa mai iasa vii nestiind drumul erau ori prea putini, ori farseau cu o doaga lipsa. O singura poteca merita sa poarte numele pretentios de ”drum”. Era drumul de carute care urca dinspre marele fluviu spre inima Carpatilor, drum batut odata, demult, si de legiunile victorioase ale lui Traian. Era mai mult un sleau, lat cat sa poata trece doua perechi de boi una langa cealalta. In noaptea de care povestim, un foc ardea intr-un luminis asezat chiar de-a latul drumului. Era, pasamite, loc de popas. - Tataie, mi-e teama... Nu poci sa pun geana pe geana, si-mi vine sa ma duc in tufisuri sa ma usurez, dar mi-e teama... - Pai atunci nu te du, mai ficior. Stai aicia de paza. Scoala-ma cand te-ai scapat in izmene, sa ma mut mai la vale. - Matale iti place sa suguiesti, desi esti om albit... Ce-om face daca ne trezim iar cu talharii pe cap? Mosul scoase capul de sub caruta unde statea intins, se uita in jur atat cat putea sa vada la lumina rugului aprins si zise, tragand peste el o blana de oaie din motul carului; - Si crezi ca daca-ti faci griji acuma, o scoatem mai cu bine la capat? Eheeei, mai ficior... Nu mor caii cand vor cainii. Sezi bland si vezi-ti de somn si de visele tale de nunta. Tanarul pufni inciudat in iarba si se intoarse cu spatele la mosul care se-apucase sa cante din frunza un cantecel ciobanesc. La douazeci de pasi de flacara focului, doua perechi de ochi urmareau infip te-pumnal vorbele celor doi tarani. - Marite stolnic.. trecut-au fro doua ceasuri, este? Ce facem? Iscoadele talharilor s-au petrecut de la locul lor, din marginea padurii. Eu zic sa ne pregatim temeinic de vrajba cu spadele, ca acus-acus se lasa roua. Dupa socoteala mea, tot cam pe-acum s-ar fi lasand si haraminii peste astia doi de sub caruta. - Neico, ia-n lasa tu povestile de adormit copiii si ia-o iabras inspre Poiana Calusarilor. Vezi cand vin oamenii domniei sale fratele meu si adu-i incoace pe ocolite. Daca ma auziti zbierand, insa, lasati dracului mersul piticului si goniti ca vantul, ca inseamna c-au dat navala. Pirpiriul se trase usurel de sub radacinile stejarului rascolit de furtuna si se furisa in negreala padurii. Stia locurile ca-n palma, douazeci de ani ii petrecuse la vanatoare sau cu jocurile prin padurea Zdringhitei. Trecea pe langa copacii dormind in bezna ca la baba-oarba, dar ii simtea inainte sa intinda mana dupa ei. ”Capitane, capitane, cum ne mai jucam noi cu focul... Ce treaba aveam cu taranii ceia? Nu puteam sa ne vedem de treburile noastre si sa mergem intins la Podari? Auliu, Doamne, ca repede a mai uitat stolnicul obiceiurile noastre pamantesti, sa nu ne mai legam la cap fara sa ne doara...” Neica Proca se tinea mai mereu cu dintii de obiceiul pe care-l prinsese in temnita sarazinilor, si vorbea singur ori de cate ori nu dormea. Vorbea singur, se certa sau se lauda singur, si in rest abia daca lega doua vorbe cu voce tare, dar de alea puteai fi sigur ca sunt cu judecata si rasjudecata. Nu-i lua multa vreme sa ajunga in Poiana Calusarilor. Ce poiana... un loc de doua palme, in care abia aveau loc doi oameni intinsi pe jos unul langa altul, fara sa-si prijoane spinarile de vreun trunchi de copac sau de vreo buturuga. Cum nu gasi pe nimeni acolo, se urca intr-un ulm, la vreo doi metri deasupra pamantului si ciuli urechile. Numai de-ar fi venit mai repede oamenii voievodului, ca nu-i placea sa-l stie pe stolnic singur. Mai ales la cat de nestapanit era... era in stare sa se arunce singur intre ostile infernului, numai sa nu stea degeaba.

||