romania+II

Voi încerca să prezint unele dintre cele mai importante momente din istoria modernă a Echipei Naţionale de Fotbal a României. La Campionatul Mondial de Fotbal din Franţa 1998 (Coupe du Monde), România a jucat în grupă alături de Columbia, Anglia şi Tunisia. Voi prezenta meciul pe care Naţionala l-a disputat împotriva reprezentativei Angliei, pe data de 22 iunie 1998, pe stadionul “Municipal” din Toulouse, meci încheiat cu scorul de 2-1 pentru ai noştri. Aceasta a fost a doua partidă jucată de echipa naţională la acest turneu final. Din echipă făceau parte pe atunci jucători ca Stelea, Hagi, Popescu, Petrescu, Dorinel Munteanu, Viorel Moldovan, Adrian Ilie şi Marius Lăcătuş. În prima parte, meciul nu a fost prea bogat în faze de poartă, putând fi notată doar bara lui Adrian Ilie, echipele preferând sa practice un joc de tatonare. Deşi la pauză scorul a fost de 0-0, Viorel Moldovan a reuşit să deschidă scorul destul de repede după începutul reprizei secunde, în minutul 47, după o centrare a lui Hagi. În minutul 79, Michael Owen, pe atunci cel mai tânăr jucător care reuşea să înscrie pentru Anglia la un turneu final, marca golul egalizator. Golul izbăvitor care a adus victoria şi odată cu ea şi isteria generală în ţară, a fost înscris în minutul 90 de nimeni altul decât Dan Petrescu, jucător al echipei londoneze Chelsea, într-un duel cu colegul său de la echipa de club, Graeme Le Saux. Ziarele vremii au scris că englezii au învăţat ce înseamnă “to lose” la Toulouse.
 * România - Anglia 2-1 (0-0)**
 * România:** Bogdan STELEA, Dan PETRESCU, Constantin GÂLCĂ, Gheorghe POPESCU, Dorinel MUNTEANU, Viorel MOLDOVAN (’86 - Marius LĂCĂTUŞ), Gheorghe HAGI (’72 - Ovidiu STÂNGĂ), Adrian ILIE, Liviu CIOBOTARIU (’81 - Lucian MARINESCU), Gabriel POPESCU, Iulian FILIPESCU
 * Anglia:** David SEAMAN, Sol CAMPBELL, Graeme LE SAUX, Paul INCE (’32 - David BECKHAM), Tony ADAMS, Gareth SOUTHGATE, David BATTY, Alan SHEARER, Teddy SHERINGHAM (’72 - Michael OWEN), Darren ANDERTON, Paul SCHOLES

La 8 iunie 1922, de la ora locală 15, la Belgrad, naţionala României a susţinut primul său meci internaţional, un amical contra Iugoslaviei (pentru a fi exacţi, să spunem că ţara vecină se numea Regatul Sârbilor, Croaţilor şi Slovenilor, abia din 1929 adoptând denumirea de Iugoslavia). Partida a avut loc în cadrul manifestărilor sportive organizate cu prilejul aniversării unui an de la semnarea convenţiei de alianţă militară dintre cele două ţări, asistând la joc nu mai puţin de trei regi: Aleksandru I al Iugoslaviei, Ferdinand I al României, George al II-lea al Greciei. După ce gazdele au deschis scorul din penalty (după un henţ în careu al unui român), Ronnay egalează, tot dintr-o lovitură de pedeapsă, şi acordată tot în urma unui henţ în careu, cu patru minute înaintea pauzei. Golul victoriei române a fost înscris de Guga. Apoi, oaspeţii au ocazia de a-şi majora avantajul, dar, în două rânduri, bara îi salvează pe iugoslavi. Primul meci, prima victorie! O victorie deosebit de importantă, atât în contextul acelor vremuri, cât şi pentru istoria fotbalului românesc. Iată spicuiri din cronica apărută în ziarul “Dimineaţa” din 15 iunie 1922, cronică semnată de Dinu Cessianu: “(…) Goalul marcat de jugoslavi e datorită unui penalti, la 11 metri de bare, după 34 minute de joc. (…) Imediat, apoi, românii încep să atace energic şi după 10 minute tot dintr-un penalti de la 11 metri, reuşesc să egaleze printr-un shoot făcut de domnul Ronai (CA Oradea). În a doua repriză echipa română îşi desfăşoară jocul tehnic şi este vădit superioară echipei Jugoslaviei. (…) La 25 minute după începerea reprizei II, domnul Guga (U. Cluj) reuşeşte a marca un gol; datorită numai hazardului, două goluri sunt scăpate, ambele lovind stâlpii şi deviind în exterior (…)”. Este interesant de remarcat că toţi cei 11 jucători folosiţi în această partidă de debut proveneau de la cluburi din Transilvania (trei de la Chinezul, doi de la CAO, câte unul de la SG Tg. Mureş, KAC, Haggibor, CAT, “U” Cluj şi AMEFA) şi că doar unul (Guga, căpitanul echipei şi prima mare vedetă a fotbalului românesc) era… român. Ceilalţi aparţineau minorităţilor maghiară şi germană. Citind formaţia, remarcăm că doar Guga şi Ronnay vor avea un cuvânt greu de spus în soccer-ul nostru. Antrenorul echipei (“căpitan naţional”) era român, clujeanul dr. Teofil Moraru. A fost primul joc dintr-o lungă serie care a opus cele două ţări vecine şi, totodată, primul din cadrul trofeului numit “Cupa Prieteniei Româno-Iugoslave” (CPRI), disputat între ele de-a lungul a mai multor ani, terenul propriu alternând. Competiţia a mai fost cunoscută şi sub numele de “Cupa Regele Aleksandru al Serbiei” (ediţia I, desfăşurată între 1922 şi 1930 şi revenită iugoslavilor), apoi de “Cupa Regele Carol al II-lea” (ediţia a II-a şi ultima, între 1936 şi 1940, câştigată de români). În 1922, România a mai susţinut un singur meci, 1-1 cu Polonia la 3 septembrie, la Cernăuţi (pe atunci oraş românesc), când au evoluat doar patru dintre jucătorii prezenţi la Belgrad.
 * Debutul naţionalei României**


 * Naţionala în 1923**

România – Cehoslovacia 0-6 (0-2) Polonia – România 1-1 (1-1) Turcia – România 2-2 (1-1)** Primul meci al anului 1923, cu Iugoslavia, care a contat şi pentru prima ediţie a Cupei Prieteniei Româno-Iugoslave (CPRI), cunoscută şi sub numele de Cupa Regele Aleksandru al Serbiei, a însemnat prima înfrângere suferită de reprezentativă, la acelaşi scor cu care câştigase în anul anterior pe terenul adversarilor. Primul gol a fost primit într-un moment în care jucătorii noştri se opriseră, pentru că, sosind în tribună familiile regale ale celor două ţări, fanfara începuse să intoneze imnurile naţionale. Oaspeţii şi-au văzut însă de joc şi au deschis scorul! Va urma un dezastru la Cluj, 0-6 cu Cehoslovacia, întâiul meci fără gol marcat şi cea mai grea înfrângere suferită vreodată, acasă, de “tricolori”, partidă în care notăm debutul primului jucător de la o echipă din Vechiul Regat, portarul Stroescu, de la Colţea Bucureşti. Toate primele patru jocuri din palmaresul naţionalei au fost arbitrate de austrieci! După o remiză în Polonia, anul se încheie cu un alt egal, în Turcia, într-o formulă care nu numai că nu conţinea nici unul dintre cei care jucaseră meciul anterior, dar era formată exclusiv din debutanţi! (Ba mai mult, şi antrenorul, Costel Rădulescu, era nou). Este un caz unic în istoria naţionalei. De fapt, numele oficial al adversarei era, încă, Imperiul Otoman, din acel an urmând să adopte denumirea de Turcia. În 1923 notăm şi prima pereche de fraţi prezentă în naţională (Tritsch I şi II), ei evoluând chiar împreună la meciul de la Istanbul. Între 1922 şi 1940, România şi Iugoslavia se vor întâlni de 21 ori, anual (ba chiar de două ori pe an în 1929, 1935, 1938 şi 1940), cu excepţia anilor 1924 şi 1925! “Sincopa” a fost generată de neprezentarea echipei noastre (din motive financiare) la al treilea meci împotriva Iugoslaviei (şi, totodată, al 6-lea din palmaresul României), care trebuia să se joace la 14 octombrie 1923, la Zagreb, în CPRI. Partida a fost, atunci, considerată pierdută de echipa noastră, dar nu figurează în palmaresul oficial al celor două ţări. Neprezentarea de la Zagreb va determina o răcire a relaţiilor fotbalistice dintre cele două state, astfel că următoarea partidă dintre ele va avea loc abia în 1926.
 * România – Iugoslavia 1-2 (0-2)

Eliminarea în faţa Cubei a fost cel mai mare dezastru din istoria fotbalului românesc. (Şi când te gândeşti că după nici o lună Ripensia şi Rapid vor elimina din CEC renumitele Milan şi, respectiv, Ujpest!). De fapt, 1938 a fost un an negru în palmaresul naţionalei noastre: nici o victorie din şase jocuri! Seria neagră, de nouă meciuri consecutive fără victorie (egalându-se astfel recordul negativ dintre 1922 şi 1925), începuse la 13 iulie 1937 (0-0 în Letonia) şi nu se va încheia decât la 7 mai 1939 (1-0 cu Iugoslavia la Bucureşti, în CPRI). Eşecul de la Toulouse duce la schimbarea conducerii tehnice, fiind numită o comisie de selecţie, avându-l ca preşedinte pe Liviu Iuga. În ultimii ani dinaintea războiului, între 1938 şi 1940, naţionala, formată acum pe “scheletul” Venusului şi Rapidului, susţine mai multe meciuri cu adversari puternici (Germania, Cehoslovacia, Anglia, Italia – campioana mondială a ultimelor două ediţii –, Ungaria). Majoritatea, sub conducerea selecţionerului Virgil Economu, în celelalte (primele de după CM) de echipă ocupându-se o comisie de selecţie avându-l ca preşedinte pe Liviu Iuga. Şi chiar dacă nu câştigă nici unul (şapte meciuri consecutive fără victorie!), “tricolorii” demonstrează o netă creştere valorică faţă de anii ’20. În 1938, pierd în Cehoslovacia cu 6-2, după ce conduseseră cu 2-0! Rămân memorabile partidele cu Anglia (0-2, primul meci împotriva unei naţionale britanice, meci în care, Bürger accidentându-se în min. 2, iar protocolul partidei neprevăzând schimbări, românii au jucat 88 minute în 10 oameni) şi Italia (0-1, la meci asistând preşedintele FIFA, Jules Rimet), ambele la Bucureşti, la nici o lună interval între ele, în 1939 (an în care România nu a jucat decât acasă), precum şi înfrângerea la limită de la Roma (1-2 cu Italia, antrenată de Pozzo, după ce românii au deschis scorul), din 1940. Abia acum se poate spune că “tricolorii” încep să iasă din cercul strâmt al Balcanilor şi Europei Centrale. Abia acum, când războiul bătea la uşă…
 * Meciuri cu granzii**

Ceea ce, la CM 1938, părea o formalitate, să trecem de exoticii cubanezi, a început prost. Jocul din optimi, România – Cuba, a fost programat la 5 iunie, la Toulouse. România domină începutul de meci. În min. 30, Bindea a deschis scorul (voleu în urma unei combinaţii între Bodola şi Baratky). Un scor care părea că va lua, curând, proporţii. Dar nu a fost aşa, pentru că central-americanii au egalat în ultimul minut al primei reprize, prin Socorro... Ba chiar vor lua conducerea în partea a doua, în min. 69 (Magrina, împingând în plasă o minge scăpată din mâini de Pavlovici), în faza imediat următoare unei bare a lui Kovacs I! România era foarte aproape de o catastrofă. A salvat-o Baratky (absent 15 minute de pe teren, la 1-1, pentru a primi îngrijiri medicale), în chiar ultimul minut: 2-2, reluând o centrare a lui Dobay! Aşadar, prelungiri, pentru departajare (primul meci din istoria naţionalei cu prelungiri). Culmea, cubanezii vor trece din nou în avantaj! Autorul golului, din nou Socorro, în min. 103. Noroc că în min. 108 Dobay va readuce scorul la 3-3... Tot el va mai avea şi o bară... Finalul aparţine românilor. La 7 iunie, “Gazeta sporturilor” scria: “A plăcut mai mult însufleţirea cubanezilor, jocul lor dezordonat, dar vioi şi iute, decât itinerarul monoton şi tehnic al paselor echipei noastre, care a vrut să facă mai mult o demonstraţie, decât să câştige un meci”. Condusă de Octav Luchide, secretarul general al federaţiei (FRFA), delegaţia română pentru Mondialul din Franţa 1938 a inclus 18 jucători, dintre care şase de la Rapid Bucureşti şi cinci de la Ripensia Timişoara. Doi jucători de bază, Sfera şi Juhasz, erau indisponibili, David nu fusese reţinut în lot, iar Auer II nu avea “undă verde” pentru a fi selecţionat, după ce evoluase ultima dată în naţionala Ungariei. Nu se conta nici pe Tänzer, care continua să joace în străinătate. Kovacs I, din anul anterior căpitanul echipei, participa la al treilea său Mondial (după cele din 1930 şi 1934), iar alţi cinci jucători jucau la al doilea lor turneu final: R. Bürger, Raffinsky (prezenţi în 1930), Bindea, Bodola, Dobay (1934). Staff-ul tehnic era alcătuit din selecţionerul Alexandru (Ţane) Săvulescu şi antrenorul Constantin (Costel) Rădulescu, ultimul fiind, la fel ca şi Octav Luchide, şi în delegaţia de la precedentele două ediţii. Nu mai contau Szaniszlo II, Ciolac, Albu, Kotormany, Beke, Al. Schwartz, dar apăruseră Gh. Popescu (I), I. Moldoveanu, Felecan I, Răşinaru, Ploeşteanu şi I. Bogdan şi revenise Raffinsky. România alinia o echipă considerată printre cele mai bune din întreaga ei istorie. O echipă omogenă, sistemul defensiv (portarul D. Pavlovici şi fundaşii R. Bürger şi Chiroiu II) şi extremele (Bindea şi Dobay) provenind de la Ripensia, linia de mijloc (Vintilă – Răşinaru – Raffinsky) şi atacantul central (Baratky, cel mai bun jucător român al anilor ‘30) de la Rapid, iar interii (Kovacs I şi Bodola) jucând, cu un an în urmă, împreună la CAO. După cum se vede, o combinată Ripensia-Rapid. Marile vedete erau Raffinsky şi… întreaga linie de atac
 * Egal contra Cubei!**
 * O echipă omogenă**