Nevoi+si+Dorinte+-+Mikulicsan+Mariana

Caracteristic unei nevoi este ca aceasta trebuie satisfacuta intr-o anumita perioada de timp. Aceasta perioada poate varia, dar nevoia trebuie satisfacuta chiar si daca pune in pericol viata celui care o resimte. In afara de nevoile noastre fundamentale de supravietuire: foame, somn, caldura, siguranta, odihna; exista si nevoi relationale: nevoia de a se simti iubit, de a se exprima, de a fi ascultat, recunoscut, valorizat, de a putea influenta mediul. De obicei, aceste nevoi la copii sunt in responsabilitatea parintilor sau inlocuitorilor acestora. Daca nu sunt satisfacute, uneori declanseaza conduite atipice sau se convertesc in dependente (adictie) sau chiar in acte compensatoare (agitatie, tulburari alimentare, de comportament sau de somn...). „Cand s-a nascut fratele meu, eu am crezut ca mama nu ma mai iubea, pentru ca se afla foarte des in apropierea celui mic care necesita o ingrijire mai atenta. Eu incercam sa o fac sa se intereseze mai mult de mine (sa-i reamintesc de existenta mea) printr-un comportament insuportabil. Cel putin asa vad lucrurile acum. Atunci am regresat in varsta, faceam din nou pipi in pat, ceream biberonul, ceream o atentie cvasi permanenta facind nazdravanii. Asa noile mele nevoi incercau sa satisfaca altele mai importante atunci, adica nevoia de a ma simti recunoscut, apreciat, iubit, avand ca efect rezultate opuse cererilor mele reale”. Caracteristic unei dorinte este ca ea are nevoie sa fie ascultata, inteleasa si valorificata de cel caruia ii este adresata. Uneori este important ca o dorinta sa ramina dorinta. Uneori, cind o dorinta nu este satisfacuta, produce frustrare sau deceptioneaza copilul, insa niciodata nu pune in pericol viata lui. Cind nu se recunoaste sau satisface o dorinta se pot produce reprosuri, tensiuni, conflicte si chiar violenta, dar nu ataca integritatea copilului. Copiii de azi sint foarte abili incercand sa faca parintii partasi la dorintele lor. Comportamentele de consum intretinute de publicitate lasa de obicei adultii dezarmati, tensionati: „dar mama, am sa apar ca o... la scoala daca nu imi cumperi tricoul acela de firma!”. Aceasta femeie va spune: „nu eram de acord cu Pokemon, insa toti prietenii il aveau si am fost privita ca o mama rea pentru ca am refuzat”. Multi parinti, mai ales femeile care lucreaza, se simt culpabile si au dificultati in a intra in rol de mama (functia parinteasca frustranta, care refuza, limiteaza, interzice). La fel pentru un tata, care nu isi joaca rolul de mediator, pentru a permite copilului sa se confrunte cu o doza din frustrarile, deceptiile si confruntarile care au loc in jurul lui. Asa a aparut in ultimul timp o noua generatie pe care o numim „copiii dorintei”. Acestia sunt crescuti dupa dorinta lor de niste parinti care au uitat o regula fundamentala, esentiala: „parintii nu sunt aici pentru a raspunde dorintelor unui copil, dar ei trebuie sa fie prezenti pentru a raspunde nevoilor acestora pana la o anumita virsta”. Devenind adolescenti, acesti tineri adulti trebuie sa aiba grija de satisfacerea propriilor nevoi. In societatea noastra exista momente prevazute pentru satisfacerea dorintelor cum ar fi: Craciunul, zilele de nastere, recompensa pentru reusite exceptionale. De obicei, acesti copii devin insuportabili, exigenti, asociali, violenti, pentru ca nu suporta nici o contradictie sau frustrare. Uneori, unii copii fac in asa fel incat dorintele lor sa para adevarate nevoi. „Mama, eu nu pot sa-mi fac temele corect acasa daca nu am un walkman... eu am nevoie de el!”. Mai tarziu, ca adult, va spune partenerului de viata: ”Am nevoie sa fac dragoste cu tine”, incercand astfel sa-si impuna dorinta reclamand satisfacerea acesteia, ca si cum ea ar fi o urgenta. Repet, o dorinta neexprimata sau nesatisfacuta nu pune in pericol existenta celui care o solicita. Ea poate produce sau declansa o suparare, o cearta sau o reactie pentru a obtine satisfacerea ei. Trebuie sa stim ca orice fiinta umana, in primii 2-3 ani de viata, poarta in ei un amestec intre dorinta si nevoie. Ei traiesc in ceea ce eu numesc -iluzia atotputerniciei infantile (I.A.I.) care lasa sa creada ca nevoile si dorintele sunt atotputernice, ca lumea intreaga se roteste in jurul propriei persoane si ca trebuie sa li se raspunda acestor asteptari. De exemplu: - tip ca-mi este foame si imediat mi se da sa mananc; - eu ma simt jenat ca am facut pe mine si cineva ma va schimba; - exprim dorinta de a fi luat in brate prin gesturi si de cele mai multe ori, ea se realizeaza. Intr-o prima faza, totul se petrece ca si cum micul om pune universul la picioarele sale. Doreste sa i se satisfaca nevoile si dorintele, el neputand face diferenta dintre ele. Mai tarziu, citandu-l pe Freud, principiul realitatii se impune, copilul descopera ca primeste raspunsuri diferentiate (mama nu ajunge imediat, raspunde mai tarziu, amana satisfacerea...), raspunsuri de refuz sau interdictii (care vin de la parinti, profesori sau alte persoane din anturaj). Eu numesc I.A.I. si principiul realitatii – sevraj relational. Acesta pare inevitabil in existenta oricarei persoane, avand intensitati diferite. Sevrajul relational, daca este modelat cu deosebita atentie (amestecul de placere – frustrare – neplacere) permite copilului sa faca fata in majoritatea situatiilor. Din nefericire, unii parinti, dar si multi adulti ignora diferenta dintre nevoie si dorinta. Astazi, multi parinti se simt obligati, presati (presiuni economice, socio-culturale, culpabilizari, dificultati an a se pozi)iona...) de a raspunde, de a intra in asteptarile si cererile copiilor lor. Acesti copii, acesti adolescenti, numiti mai sus „copiii dorintei” se afla acum in suferinta si in dificultate pentru ca ei au dezvoltat o scazuta toleranta la frustrare fata de situatiile cu care se confrunta in realitate. Raspunsurile celor din jur (parinti, profesori, persoane investite de autoritate), daca sunt negative sau diferite, sunt resimtite ca fiind nedrepte, uneori insuportabile, la care ei pot raspunde violent. De aici apar consecinte grave la nivel social. Acesti copii, acesti adolescenti se infrunta cu niste parinti dezarmati carora le lipseste autoritatea. Ei au devenit consumatori exigenti, reclama satisfacerea imediata a dorintelor lor si nu suporta refuzul sau interdictia. Ei se arata violenti fata de cei care ar putea sa le produca o frustrare, o limita sau o nesatisfacere a unei dorinte. Noi avem aici un motor puternic pentru violenta familiala, scolara sau urbana. De multe ori, este foarte tarziu pentru a fi scosi din I.A.I., pentru ca parintii, cei care ar fi trebuit sa se pozitioneze mai devreme in jurul acestei reguli vitale nu au fost receptivi: „eu nu sunt aici pentru a raspunde dorintelor tale ci doar nevoilor tale, si aceasta pana la o anumita varsta, pentru ca, dupa aceea, vei ramane tu cel care va trebui sa si raspunda la aceste nevoi...”. Cand „copiii dorintei” vor deveni la randul lor parinti, se va naste intrebarea: cum isi vor creste la randul lor copiii? cum vor fi invatati sa se adapteze la realitate, alternand gratificatiile cu frustrarile?. In aceasta situatie cum se vor confrunta cu partenerii conjugali, daca ei vor sa-i puna pe acestia in serviciul propriilor dorinte? O tanara femeie scria: „eu descopar cu consternare ca sotul meu ma santajeaza permanent cand eu nu-i satisfac toate cerintele. El vrea sa ma preseze spunand: daca ma iubesti cu adevarat tu trebuie sa vrei sa faci dragoste cu mine, daca tu esti o femeie adevarata, tu trebuie sa vrei cand vreau eu.” Pentru a finaliza, mai adaug: chiar daca noi nu suntem „copiii dorintei” tot avem parte de conflicte privind nevoia si dorinta. Dorinta, an general, este mai dinamica decat nevoia, noi fiind obisnuiti sa o satisfacem chiar si in detrimentul unei nevoi mascate. Dar cum nevoia este mereu prioritara dorintei, se va impune tot timpul si va cere satisfacerea ei. Eu sper, ca in viitor, an scolile pentru parinti si in cele pentru copii se vor pune bazele unei comunicari relationale nonviolente, facandu-se diferentieri intre nevoie si dorinta.