**Ion+Luca+Caragiale**

toc


 * //__ION LUCA CARAGIALE__//**
 * Ion Luca Caragiale** (n. [|1 februarie][|[1]] [|1852], Haimanale, [|judeţul Prahova], astăzi [|I. L. Caragiale], [|judeţul Dâmboviţa], d. [|9 iunie] [|1912], [|Berlin]) a fost un dramaturg, nuvelist, pamfletar, poet, scriitor, director de teatru, comentator politic şi ziarist român. Este considerat a fi cel mai mare dramaturg român şi unul dintre cei mai importanţi scriitori români. A fost ales membru al [|Academiei Române] post-mortem.

Primii ani
S-a născut în ziua de [|1 februarie] [|1852], în satul [|Haimanale], care-i poartă astăzi numele, fiind primul născut al lui //Luca Caragiale// şi al //Ecaterinei//. Tatăl său ([|1812] - [|1870]), frate cu [|Costache] şi cu [|Iorgu Caragiale], s-a născut la [|Constantinopol], ca fiu al lui Ştefan, de profesie bucătar, angajat de [|Ion George Caragea], la sfârşitul anului [|1812], în suita sa. Atras de teatru, Luca s-a căsătorit în [|1839] cu actriţa şi cântăreaţa Caloropulos, de care s-a despărţit, fără a divorţa vreodată, întemeindu-şi o familie statornică cu braşoveanca Ecaterina, fiica negustorului grec Luca Chiriac Caraboas. Primele studii le-a făcut între anii [|1859] şi [|1860] cu părintele Marinache, de la [|Biserica Sf. Gheorghe] din [|Ploieşti], iar până în anul [|1864] a urmat clasele primare II-V, la [|Şcoala Domnească din Ploieşti]. Până în [|1867] a urmat trei clase la [|Gimnaziul //„Sfinţii Petru şi Pavel”// din Ploieşti], iar în [|1868] a terminat clasa a V-a liceală la [|Bucureşti]. Viitorul mare clasic a absolvit [|Gimnaziul „Sfinţii Petru şi Pavel” din Ploieşti], pe care l-a numit, în //[|Grand Hôtel "Victoria Română"]//, oraşul său natal. Singurul institutor de care autorul //Momentelor// şi-a adus aminte cu recunoştinţă a fost ardeleanul Bazil Drăgoşescu, acela care în schiţa memorialistică //[|După 50 de ani]// l-a primit în clasă pe voievodul Unirii. Adolescentul Iancu a început să scrie în taină poezii, dar înainte de debutul literar a fost fascinat de performanţele teatrale ale unchiului său, [|Iorgu Caragiale] care era actor şi şef de trupă, fixată la [|Bucureşti] sau ambulantă. În [|1868] a obţinut de la tatăl său autorizaţia de a frecventa //Conservatorul de Artă Dramatică//, în care fratele acestuia, [|Costache], preda la clasa de declamaţie şi mimică. În [|1870] a fost nevoit să abandoneze proiectul actoriei şi s-a mutat cu familia la [|Bucureşti], luându-şi cu seriozitate în primire obligaţiile unui bun şef de familie. Tot în anul [|1870], a fost numit [|copist] la [|Tribunalul Prahova]. Caragiale şi fiul său Mateiu La [|12 martie] [|1885], s-a născut [|Mateiu], fiul natural al [|Mariei Constantinescu], funcţionară la [|Regie], cu Caragiale, care îl declară la oficiul stării civile. L-a cunoscut pe [|Eminescu] când tânărul poet, debutant la //[|Familia]//, era sufleur şi copist în trupa lui [|Iorgu]. În [|1871], Caragiale a fost numit sufleur şi copist la [|Teatru Naţional] din [|Bucureşti], după propunerea lui [|Mihail Pascaly]. Din [|1873] până în [|1875], a colaborat la //[|Ghimpele]//, cu versuri şi proză, semnând cu iniţialele //Car// şi //Policar// (//[|Şarla şi ciobanii]//, fabulă antidinastică). S-a născut, prin urmare, autorul satiric, însă prin sacrificarea poetului liric, căruia îi va supravieţui, ocazional, autorul de fabule, epigrame şi parodii. În [|1889], la [|7]–[|8 ianuarie] s-a căsătorit cu [|Alexandrina Burelly], fiica artistului [|Gaetano Burelly]. Din această căsătorie vor rezulta mai întâi două fete: Ioana (n. [|24 octombrie] [|1889]) şi Agatha (n. [|10 noiembrie] [|1890]), care se sting de timpuriu din cauza unei tuse convulsive sau a difteriei (la [|15 iunie] respectiv 24? martie [|1891])[|[2]]. La [|3 iulie] [|1893] i se naşte un fiu, Luca Ion. În [|1889], anul morţii poetului [|Mihai Eminescu], Caragiale a publicat articolul //În Nirvana//. În 1890 a fost profesor de istorie la clasele I-IV la Liceul Particular Sf. Gheorghe, iar în 1892 şi-a exprimat intenţia de a se expatria la [|Sibiu] sau la [|Braşov]. În 1903, la 24 februarie a avut o încercare de a se muta la [|Cluj], însă în luna noiembrie şi-a stabilit domiciliul provizoriu la [|Berlin]. În 1905, la 14 martie s-a stabilit definitiv la Berlin.

Exilul voluntar la Berlin
Caragiale a fost acuzat că ar fi plagiat [|Năpasta] după o piesă a scriitorului maghiar Kemeny Istvan, intitulată "Nenorocul". Acuzaţia a apărut în [|1901] în două articole din [|Revista literară], semnate cu pseudonimul Caion. Furios, Caragiale s-a adresat presei din Bucureşti, a aflat numele real al autorului (C. Al. Ionescu), l-a acţionat in justiţie şi a câştigat fără probleme, graţie pledoariei avocatului său, [|Barbu Ştefănescu Delavrancea]. Acest fapt a condus la decizia dramaturgului de a se muta împreună cu familia sa la Berlin, în [|1904] când a primit o mult aşteptată şi disputată moştenire de la mătuşa sa, Mumuloaia din Şcheii Braşovului, una dintre cele mai celebre şi bogate mătuşi din România. Renunţând la tăcerea ce şi-o impusese în exilul său voluntar de la [|Berlin], evenimentele din primăvara anului [|1907], l-au determinat pe Caragiale să publice în noiembrie [|1907], la [|Bucureşti], broşura: //[|1907 din primăvară până'n toamnă]//, un celebru eseu referitor la cauzele şi desfăşurarea marii mişcări ţărăneşti din primavara lui [|1907]. Înainte de a-şi publica acest pamflet în broşură, Caragiale a trimis primul capitol ziarului vienez, //[|Die Zeit]//, întâia şi cea mai însemnată parte a viitoarei broşuri, care l-a publicat la [|3 aprilie] [|1907], cu semnătura: //Un patriot român//, arătând tot ce s-a petrecut înainte şi după izbucnirea revoltei ţărăneşti din primăvara anului [|1907]: //„Cauza dezastrului în care a căzut ţara este numai - da, numai, nenorocita politică ce o fac partidele şi bărbaţii noştri de Stat, de patruzeci de ani încoace.”// Barbu Delavrancea i-a scris emoţionat prietenului său: //„Desigur, 1907 al tău e o minune ca adevăr, ca artă, ca sentiment, ca judecată. Ai zugrăvit un tablou de mare maestru. Jocul infect al partidelor noastre - pe deasupra ţării şi în detrimentul ţării - cu lăcomia nestăpânită a celor ajunşi şi cu îmbufnarea dizgraţioasă a celor căzuţi, l-ai sintetizat aşa de viu ...”// Tot atunci i-a trimis lui [|Mateiu] prin [|Delavrancea] o scurtă scrisoare, din care amintim aceste cuvinte: //„Împrejurările prin care a trecut şi trece ţara noastră şi care-mi întristează aşa de adânc bătrâneţele mie, să-ţi fie îndemn în dragoste pentru patrie. Dumnezeu să-ţi facă ţie parte de vremuri mai bune la bătrâneţe! Noi am început cu veselie şi sfârşim cu mâhnire. Să vă dea vouă, tinerilor, Domnul să nu mai vedeţi nici un rău arătându-se pe biatra noastră ţară.”// A publicat în revista literară bimensuală Convorbiri (din 1908, Convorbiri critice), 7 fabule. Ultima dintre ele, [|Boul şi viţelul], a fost tipărită în fruntea numărului 1 al Convorbirilor critice, având în facsimile autografe atât textul, cât şi semnătura Caragiale. În articolul bilanţ //[|După un an ...]//, [|M. Dragomirescu], editorul revistei, afirma: //„În fine, acum în urmă, autoritatea celui mai mare poet, a celui mai desăvârşit artist ce am avut vreodată, autoritatea lui Caragiale, a venit, ca odinioară Alecsandri la „Junimea” născândă, să consfinţească şi să întărească importanţa activităţii Convorbirilor critice şi să dea modestului râu măreţia fluviului ...”// Doi ani mai târziu a publicat nuvela [|Kir Ianulea], o versiune românească a piesei lui [|Niccolo Machiavelli], „Nunta lui Belphagor”. Mormântul din cimitirul Şerban Vodă, al lui Ion Luca Caragiale În zorii zilei de [|9 iunie] [|1912], Caragiale a murit subit în locuinţa sa de la [|Berlin] din cartierul Schöneberg, bolnav fiind de arterioscleroză. Rămăşiţele pământeşti sunt expuse în capela cimitirului protestant [|Erster Schöneberger Friedhof] şi depuse, la [|14 iunie], în cavoul familiei, în prezenţa lui [|Gherea], a lui [|Delavrancea] şi a lui [|Vlahuţă]. Cinci luni mai târziu, la [|18 noiembrie], sicriul cu rămăşiţele sale pământeşti a fost adus la [|Bucureşti] şi, la [|22 noiembrie] [|1912] s-a făcut înmormântarea la cimitirul Şerban Vodă. Cortegiul funerar, format la biserica Sf. Gheorghe, a făcut un ocol prin faţa Teatrului Naţional şi a continuat apoi drumul până la cimitir, în fruntea miilor de bucureşteni care au luat parte, la această solemnitate aflându-se toţi marii scriitori ai timpului: [|Al. Vlahuţă], [|Mihail Sadoveanu], [|Emil Gârleanu], [|Cincinat Pavelescu], [|Şt. O. Iosif], [|O. Densuşianu], [|Corneliu Moldovan], [|Delavrancea], [|Sandu Aldea], [|N.D. Cocea] şi alţii. [|Delavrancea], în cuvântarea pe care a ţinut-o la biserica Sf. Gheorghe, menţiona: //„Caragiale a fost cel mai mare român din câţi au ţinut un condei în mână şi o torţă aprinsă în cealaltă mână. Condeiul a căzut, dar torţa arde şi nu se va stinge niciodată.”// Iar [|Mihail Sadoveanu] adăuga: //„Caragiale a însemnat o dungă mare şi foarte luminoasă în literatura noastră contemporană; ea a rămas asupra noastră şi va rămâne asupra tuturor generaţiilor.”// Caragiale s-a bucurat de recunoaşterea operei sale pe perioada vieţii sale, însă a fost şi criticat şi desconsiderat. După moartea sa, a început să fie recunoscut pentru importanţa sa în dramaturgia românească. După moartea sa, piesele sale au fost jucate şi au devenit relevante în perioada regimului comunist. În [|1982], între Groapa Fundeni şi Dealul Bolintin, [|Lucian Pintilie] a început filmarea peliculei „De ce trag clopotele, Mitică?”, inspirat din piesa [|D-ale carnavalului]. Pelicula a fost interzisă de comunişti în faza în care nu i se definitivase montajul, din pricina trimiterilor sarcastice voalate la adresa sistemului de atunci. Deşi Caragiale a scris doar opt piese, el este cel mai bun dramaturg român prin faptul că a reflectat cel mai bine realităţile, limbajul şi comportamentul românilor. Opera sa a influenţat şi pe alţi dramaturgi, cum ar fi [|Eugen Ionesco]. Eric D. Tappe a afirmat în cartea sa, „Ion Luca Caragiale”: "He prided himself on his knowledge of Romanian and would say: 'Not many are masters of it as I am.'"

Activitatea literară
Ziarist, publicist, poet Vlahuţă, Caragiale, Barbu Delavrancea Începutul activităţii jurnalistice a lui Caragiale poate fi datat cu probabilitate în luna octombrie [|1873], la ziarul //[|Telegraful]//, din [|Bucureşti], unde ar fi publicat rubrica de anecdote intitulată //Curiozităţi//. Apropierea de ziaristică este confirmată cu certitudine, odată cu colaborarea la revista //[|Ghimpele]//, unde şi-ar fi semnat unele dintre cronici cu pseudonimele: //Car// şi //Policar//, în care sunt vizibile vioiciunea şi verva de bună calitate. Numele întreg îi apare la publicarea poemei //[|Versuri]// în //[|Revista contemporană]// de la [|1 octombrie] [|1874]. În numărul din luna decembrie [|1874] al revistei, numele lui Caragiale a apărut trecut printre scriitorii care formau //„comitetul redacţional”//. Un moment esenţial l-a constituit colaborarea la //[|Revista contemporană]//, la [|4 octombrie] [|1874], cu trei pagini de poezie semnate //I.L. Caragiale//. Gazetăria propriu-zisă şi l-a revendicat însă de la apariţia bisăptămânalului //[|Alegătorul liber]//, al cărui girant responsabil a fost în anii [|1875] - [|1876]. În lunile mai şi iunie [|1877], Caragiale a redactat singur şase numere din //„foiţa hazlie şi populară”//, //[|Claponul]//. Între anii [|1876] şi [|1877] a fost corector la //[|Unirea democratică]//. În [|august] [|1877], la izbucnirea [|Războiului de Independenţă], a fost conducător al ziarului //[|Naţiunea română]//, scos la propunerea publicistului francez [|Frédéric Damé] ([|1849], [|Tonnerre], [|Franţa] - [|1907], [|Bucureşti]). În această perioadă a apărut şi //[|Calendarul Claponului]//. Ziarul, cu numeroase rubrici scurte şi cuprinzătoare, a fost suprimat după numai şase săptămâni. Punându-şi în practică experienţa gazetărească de până acum, Caragiale a început în decembrie [|1877] colaborarea la //[|România liberă]//, publicând foiletoanele teatrale //[|Cercetare critică asupra teatrului românesc]//. La [|Teatrul Naţional] se prezenta în această perioadă, piesa //[|Roma învinsă]//, de [|Alexandre Parodi], în traducerea lui Caragiale. Între anii [|1878] şi [|1881] a colaborat la //[|Timpul]//, alături de [|Eminescu] şi de [|Slavici]. La [|1 februarie] [|1880] revista [|Convorbiri literare] a publicat comedia într-un act //[|Conu Leonida faţă cu reacţiunea]//. Tot în [|1878] a început să frecventeze şedinţele bucureştene ale //[|Junimii]//, la [|Titu Maiorescu] şi să citească din scrierile sale. La [|Iaşi], a citit //[|O noapte furtunoasă]// într-una din şedinţele de la //[|Junimea]//. În [|1879] a publicat în [|Convorbiri literare] piesa //[|O noapte furtunoasă]//. De [|Paşte], în [|1879], se afla la [|Viena], împreună cu [|Titu Maiorescu]. După trei ani de colaborare, în [|1881] s-a retras de la //[|Timpul]//. A fost numit, cu decret regal, revizor şcolar pentru judeţele [|Suceava] şi [|Neamţ]. În 1882, a fost mutat, la cerere, în circumscripţia [|Argeş] - [|Vâlcea]. La [|1 martie] [|1884], a avut loc prima reprezentaţie a operei bufe //[|Hatmanul Baltag]//, scrisă în colaborare cu [|Iacob Negruzzi], iar la [|17 martie] a participat la şedinţa //[|Junimii]//, în prezenţa lui [|V. Alecsandri]. În [|6 octombrie], însoţit de [|Titu Maiorescu], a citit la aniversarea //[|Junimii]//, la [|Iaşi], //[|O scrisoare pierdută]//, iar la [|13 noiembrie], în prezenţa reginei, a avut loc prima reprezentaţie a //[|Scrisorii pierdute]//, bucurându-se de un succes extraordinar. Din iunie [|1885] şi-a început seria articolelor [|literare] şi [|politice] la //[|Voinţa naţională]//, condusă de [|A. D. Xenopol]. La moartea lui [|Eminescu] a publicat articolul //[|În Nirvana]//. A colaborat cu articole politice şi literare la ziarul [|junimist] //[|Constituţionalul]//, sub semnătura //C.// şi cu pseudonimele //Falstaff//, //Zoil//, //Nastratin// şi //Hans//. La [|8 aprilie] 1885, a avut loc reprezentaţia [|comediei] //[|D-ale Carnavalului]//, premiată la [|25 ianuarie] [|1886], fluierată la premieră. Caricatură de C. Jiquidi Din [|1896], a colaborat sub pseudonimele //Ion// şi //Luca// la revista umoristică //[|Lumea veche]//. La //[|Ziua]// a scris articole politice şi un reportaj la moartea lui [|Al. Odobescu]. A condus, din [|1896], //[|Epoca literară]//, supliment al ziarului //[|Epoca]//. În //[|Convorbiri critice]// şi în //[|Timpul]// şi-a publicat piesele de teatru. Când [|Slavici] şi [|Coşbuc] au început publicarea revistei //[|Vatra]// ([|1894]), Caragiale s-a aflat printre principalii colaboratori. Din [|1895] şi până în [|1899] a colaborat la revistele: //[|Gazeta poporului]//, //[|Epoca]//, //[|Drapelul]//, //[|Povestea vorbei]//, //[|Lumea veche]//, //[|Adevărul]//, //[|Foaie interesantă]//, //[|Literatură şi artă românească]//, //[|Pagini literare]//. În [|1896] a condus //[|Epoca literară]//. Din [|1899] a început să publice la //[|Lupta]//, //[|Luceafărul]//, //[|Românul]//, //[|Convorbiri]//. Din [|1899] a susţinut la //[|Universul]// seria de //Notiţe critice//, care a oferit materiale volumului //Momente//. Prin articolul //[|Despre Teatrul Naţional]//, de la [|19 noiembrie] [|1899], a indispus comitetul teatral din care el însuşi făcea parte. Ziarul //[|Die Zeit]// din Viena a publicat, la [|3 aprilie] [|1907], sub semnătura //Un patriot//, prima parte din scrierea politică //[|1907]//. Spre deosebire de [|Eminescu], care vedea în gazetărie o misiune civică directă, Caragiale şi-a asumat-o indirect, cu o pedagogie implicită a prezentării aspectului social sub forma ironiei pentru îndreptarea tuturor relelor. Colaborarea susţinută în presă, de la publicaţiile de prestigiu (//[|Convorbiri literare]//, în anii de participare la [|Junimea], //[|Convorbiri critice]// şi //[|Viaţa românească]//, după [|1900], //[|Timpul]//, //[|Constituţionalul]//, //[|Epoca]//), dar şi în publicaţii mai obscure cărora nu le-a refuzat sprijinul (//[|Gazeta săteanului]//, în care au apărut //[|Cănuţă, om sucit]// şi //[|La hanul lui Mânjoală]//), l-a făcut pe Caragiale să abordeze diverse genuri publiciste precum reportajul şi interviul, articole politice, dar şi foiletoane având tematică şi alură stilistică diversă: //„Începând cu «mofturile» sale de la debut în ziarul Alegătorul liber (1875 - 1876) şi până la scrierea «Momentelor» (1899 - 1901), Caragiale, trecând prin orice rubrică a ziarelor la care colabora, va compune o operă umoristică fără egal în literatura noastră. Dar, paralel cu această faţă a personalităţii sale, în publicistică mai este o faţă, de cele mai multe ori ascunsă în anonimatul de până acum al paginilor de ziare: anume o faţă gravă, preocupată până la nelinişte şi frământare interioară de destinul nostru naţional, pe fundalul mişcării politice confuze, superficiale, improvizate şi iresponsabile. Caragiale este singurul adevărat mare contemporan al lui Eminescu. Poate că în străfundurile sale şi poetul, simţindu-se singur în redacţia Timpului, se va fi gândit la tovărăşia perechii sale de destin!”// ([|Marin Bucur]). Prin modul de a scrie şi prin diversitatea preocupărilor, articolele politice ale lui Caragiale au devenit sinteze satirice concentrate. O mişcare caracteristică a făcut să alterneze observaţia de moravuri cu generalizarea şi cu construirea ironică de tipuri. Cu privire la pamfletul caragialian trebuie remarcat textul din //[|1907]//, greu de clasat într-un gen şi aşa destul de elastic. Din relaţiile lui Caragiale cu publicaţiile anilor [|1870] - [|1910], dincolo de constatarea unui interes care s-a prelungit până la capătul existenţei sale, Caragiale a înnobilat genul publicistic.

Moftul român
În ianuarie [|1893], retras din ziaristică de la sfârşitul anului [|1889], Caragiale a înfiinţat revista umoristică //[|Moftul român]//, subintitulată polemic //„Revista spiritistă naţională, organ pentru răspândirea ştiinţelor oculte în Dacia Traiană”//. Începând cu numărul 11, revista a devenit ilustrată, publicând caricaturi, iar prin publicarea unora dintre cele mai valoroase schiţe caragialiene, //[|Moftul român]// s-a dovedit şi un organ literar. Cu unele întreruperi, revista a apărut până în anul [|1902], cu numeroase colaborări ([|Teleor], [|E. Gârleanu], [|I. Al. Brătescu-Voineşti], [|Al. Cazaban]). Calendarul //[|Moftului român]//, pe anul [|1908], de I. L. Caragiale, a apărut la Bucureşti.

Conferenţiar
Autorul [|comediei] //[|O scrisoare pierdută]// a fost atras de fiecare dată de contactul cu publicul, arătând o predilecţie deosebită pentru participarea la conferinţe şi şezători literare, frecvente în vremea sa. În aceste împrejurări şi-a manifestat calităţile sale de //„causeur”// fermecător şi inteligent, de interpret neîntrecut al textelor sale. La [|Ateneul Român], instituţie fondată în [|1865], din iniţiativa unor cărturari patrioţi ([|Constantin Esarcu], dr. [|Nicolae Kretzulescu], [|Vasile Alexandrescu-Urechia]), şi care îşi propunea - programatic - să contribuie la răspândirea în cercuri cât mai largi a ştiinţei şi a culturii, I. L. Caragiale a început să conferenţieze din [|1892]. Dramaturgul a prezentat aici conferinţa //[|Gaşte şi gâşte]//, care a provocat iritarea societăţii [|Junimea] şi a lui [|Titu Maiorescu]. La [|9 mai] [|1893] Caragiale a ţinut o conferinţă la clubul muncitorilor despre //[|Prostie şi inteligenţă]//, făcând aluzii la [|Maiorescu]. La [|Buzău], la [|15 martie] [|1896], a prezentat conferinţa //Prostie//, //„în faţa unei colosale adunări”//. Din [|1898] a interpretat, la [|Ateneu], cu verva-i recunoscută, unele dintre //Momentele// sale, încredinţate publicului mai ales în cotidianul //[|Universul]// ([|27 septembrie] [|1899]). În seria conferinţelor ştiinţifico-culturale (care aveau loc, de regulă, joia şi duminica seara), I.L. Caragiale era programat cu //„lecturi literare”//, la [|9 ianuarie] [|1900], presa bucureşteană înregistrând cu entuziasm evenimentul: //O conferinţă a eminentului nostru prozator este un adevărat şi fericit eveniment literar//. Din toate intervenţiile sale va răzbate ceva din farmecul deosebit al acestui geniu al cuvântului (scris şi vorbit): //Citind, el trăieşte acele scene şi ne face şi pe noi să le trăim. Intră în personajele sale şi le imită limbajul, privirile, vocea, gesturile şi expresiile. Te face să râzi cu hohote, iar în părţile mişcătoare, te înduioşează. Caragiale este ceea ce se numeşte un temperament artistic, de o superioritate absolută, netăgăduită în surprinzătoarea ei complexitate// (//[|Universul]//, [|1898]). 

Director de teatru
I.L. Caragiale a fost, printre altele, şi director al [|Teatrului Naţional] din [|Bucureşti]. În anul [|1888] la [|26 iunie], [|Titu Maiorescu], ministru al Instrucţiunii Publice, ocupându-se de problema schimbării conducerii Teatrului Naţional, după mai multe consultări a hotărât, la [|2 iulie] [|1888]: //„Director al primului nostru teatru va fi tânărul dramaturg I.L. Caragiale”//. În vârstă de numai 36 de ani, marele maestru al dramaturgiei româneşti a reuşit să deschidă stagiunea, la [|1 octombrie] [|1888], cu [|comedia] //[|Manevrele de toamnă]//, o localizare făcută de [|Paul Gusty], în care interpreţii au obţinut succese remarcabile. Nefiind sprijinit de câţiva mari actori dramatici ai timpului ([|Aristizza Romanescu], [|Grigore Manoilescu] şi [|Constantin Nottara]) şi //„sabotat”// de unele ziare bucureştene, Caragiale s-a văzut nevoit să demisioneze înainte de începerea noii stagiuni, în [|1899], după ce dovedise totuşi evidente resurse de organizator şi o nebănuită energie.

I.L. Caragiale şi „Junimea”
De la debutul său în dramaturgie ([|1879]) şi până în [|1892], Caragiale s-a bucurat de sprijinul [|Junimii], deşi în întregul proces de afirmare a scriitorului, [|Junimea] însăşi a fost, până prin [|1884] - [|1885], ţinta atacurilor concentrate ale adversarilor ei. Se poate afirma că destule dintre adversităţile îndreptate împotriva lui Caragiale se datorează şi calităţii sale de junimist şi de redactor la conservator-junimistul ziar //[|Timpul]// ([|1878] - [|1881]). Prima piesă a dramaturgului, //[|O noapte furtunoasă]//, bine primită de [|Junimea] şi publicată în [|Convorbiri literare] ([|1879]), unde vor apărea de altfel toate piesele sale, a beneficiat, la premieră, de atacuri deloc neglijabile. După trei ani de colaborare, Caragiale s-a retras în iulie [|1881] de la //[|Timpul]//, dar Comitetul Teatrului Naţional de la [|Iaşi], prezidat de [|Iacob Negruzzi], îl numeşte director de scenă, post pe care dramaturgul l-a refuzat. A participat frecvent la şedinţele [|Junimii], iar la întâlnirea din martie [|1884], în prezenţa lui [|Alecsandri], şi-a mărturisit preferinţa pentru poeziile lui [|Eminescu]. La [|6 octombrie] a citit la aniversarea [|Junimii], la [|Iaşi], //[|O scrisoare pierdută]// reprezentată, la [|13 noiembrie] în prezenţa reginei, cu un mare succes. În [|1888] [|Titu Maiorescu] l-a numit director al [|Teatrului Naţional] din [|Bucureşti] şi i-a prefaţat volumul de //[|Teatru]// ([|1899]), cu studiul intitulat //[|Comediile d-lui I.L. Caragiale]//. În [|1892], la [|9 mai] Caragiale a prezentat însă la [|Ateneu] o conferinţă cu titlul //[|Gaşte şi gâşte literare]//, împotriva [|Junimii], determinând, împreună cu articolul //[|Două note]//, ruptura cu [|Titu Maiorescu] şi încetarea colaborării la [|Convorbiri literare]. La [|18 noiembrie] [|1895], [|Petre P. Negulescu] i-a scris lui [|Simion Mehedinţi] că a obţinut de la [|Titu Maiorescu] să se ceară colaborarea lui Caragiale la [|Convorbiri literare], fără reluarea însă a relaţiilor personale între critic şi autorul articolului //Două note//. De-abia la [|15 februarie] [|1908] Caragiale şi-a reluat legăturile cu [|Titu Maiorescu], trimiţându-i acestuia o felicitare cu prilejul aniversării sale. Scriind despre //Comediile d-lui I.L. Caragiale// ([|1885]), şi referindu-se la tipologie (//„Există aceste tipuri în lumea nostră?// (...) //Dacă sunt, atunci de la autorul dramatic trebuie să cerem numai ca să ni le prezinte în mod artistic”//), [|Titu Maiorescu] îl apără pe marele scriitor de acuzaţia de imoralitate. Articolul, care a provocat celebra polemică dintre [|Maiorescu] şi [|Gherea], evidenţiază realismul tipurilor şi al mediului social: //„Lucrarea d-lui Caragiale este originală, comediile sale pun pe scenă câteva tipuri din viaţa noastră socială de astăzi şi le dezvoltă cu semnele lor caracteristice, cu deprinderile lor, cu expresiile lor, cu tot aparatul înfăţişării lor în situaţiile anume alese de autor”//. Venind în întâmpinarea lui Caragiale, [|Maiorescu] a fost de părere că este necesar să eludeze fondul de realitate al artei, ce devine //„ficţiune artistică”//, prilej de a ne înălţa //„în lumea ficţiunii ideale”//. Caragiale şi Vlahuţă Şeful literar al [|Junimii] a arătat mult timp faţă de Caragiale o foarte vie solicitudine, ducând, vreme de zece ani, o statornică colaborare. Piesa //[|O noapte furtunoasă]// a avut următoarea dedicaţie: //„D. Titu Maiorescu este cu adânc respect rugat să primească dedicarea acestei încercări literare, ca un semn de recunoştinţă şi devotamentul ce-i poartă autorul ei”//. Caragiale a citit la [|Titu Maiorescu] [|drama] //[|Năpasta]//, care a apărut la [|editura Haimann] şi a fost dedicată, în volum, doamnei [|Ana T. Maiorescu]. În calitate de colaborator al revistei, dramaturgul a menţinut relaţii cordiale cu toţi ceilalţi membri ai [|Junimii], în mod special cu [|Iacob Negruzzi], creatorul şi redactorul //[|Convorbirilor literare]// ([|Vasile Pogor], [|Gh. Panu], [|Petre Missir], căruia i-a dedicat //[|O scrisoare pierdută]//, [|N. Gane]). În anii activităţii sale la //[|Convorbiri]// a admirat-o pe [|Mite Kremnitz] (cumnata lui [|Maiorescu]), care a şi tradus mai multe texte din Caragiale, în vederea publicării antologiei de literatură română în [|Germania]. Ruptura cu [|Junimea] a devenit definitivă în [|1892], când şi-a întrerupt colaborarea la //[|Convorbiri literare]//. Ura lui împotriva vechilor prieteni literari şi a lui [|Titu Maiorescu] a devenit obsesivă. De-abia peste câţiva ani, colaborând la //[|Epoca]// ([|1896]), fostul junimist a regretat despărţirea de [|Maiorescu], evidenţiind marile calităţi ale criticului, cu un rol de primă mărire în cultura noastră, alături de [|Hasdeu]. De la [|Berlin], la [|15 februarie] [|1908], de ziua de naştere a lui [|Maiorescu], Caragiale i-a trimis acestuia o călduroasă telegramă: //„Din toată inima ca pe frumoasele vremi ale tinereţii un bătrân şcolar urează ilustrului învăţător la mulţi ani cu sănătate şi veselie. Trăiască Maiorescu! Caragiale.”// La răspunsul de mulţumire, Caragiale a revenit cu o altă urare: //„Bătrânul şcolar este fericit că o pornire din inimă i-a fost întâmpinată cu atâta graţie din partea ilustrului şi totdeauna neuitatului învăţător. Încă o dată, la mulţi ani, cu sănătate şi veselie, trăiască Titu Maiorescu.”// Fără să fi reuşit o reluare a colaborării la //[|Convorbiri literare]//, conştient de locul uriaş deţinut în cultura noastră de prestigioasa revistă ieşeană, Caragiale a încercat în anul următor ([|1909]) //„o nouă şi ultimă expresie a unei «mea culpa»“// : //„Un şcolar puţin însemnat, care a ştiut mai mult să te supere decât să se folosească de învăţăturile dumitale, îşi permite, cu tot respectul, a-ţi trimite din depărtare urarea sa cordială: Să trăiască ilustrul nostru profesor Titu Maiorescu întru mulţi ani, sănătos, cuminte şi vesel! aşa cum din tinereţe îl ştie bătrânul şcolar. I.L. Caragiale”//.([|Şerban Cioculescu]) Maiorescu consimţise în aceste împrejurări doar o reluare a relaţiilor literare, nu şi a celor personale, cu acela care-l insultase. Despre aceste manifestări ale lui Caragiale, [|Titu Maiorescu] a realizat o scrisoare către [|Duiliu Zamfirescu], o interesantă simbioză între o mare inteligenţă şi nestatornicia unui caracter dificil şi imprevizibil: //„Convingerea ce o am despre Caragiale este că are una dintre cele mai vioaie inteligenţe ce le poate produce natura, eclectic, bună memorie, momente în care această extraordinară vibratilitate celulară a materiei cenuşii din creieri îl scoate mai presus de el însuşi şi-l face capabil de scrieri literare de mare valoare. Din cauza acestei părţi a lui eu închid ochii la toate celelalte, pe care însă le cunosc.”// ([|Titu Maiorescu]) Nu mai puţin revelatoare, în această direcţie, a fost şi părerea lui [|Duiliu Zamfirescu]. Acesta credea că spiritul maliţios faţă de lucrările unor confraţi citite la [|Junimea] ar putea fi trecute cu vederea graţie //„marii lui inteligenţe”//. Dramaturgul era //„o fire atât de fantastică şi de muncită, în care arama şi diamantul sunt legate împreună spre a da iluzia unui inel ducal”// ([|Duiliu Zamfirescu]). Structura omenească a lui Caragiale, ca şi aceea artistică, era una duală: una de ironist şi farsor, cu o rezervă nesecată în direcţia manifestărilor umoristice şi cinice, şi alta de sentimental (//„Eu sunt un sentimental, domnule!”//), neliniştit şi măcinat de melancolii ascunse şi ciudate la un asemenea temperament.

I.L. Caragiale şi ASTRA
//Pentru detalii,// //vezi articolul// **[|ASTRA]**//vezi articolele// **** //şi// ****//vezi articolele// ****//,// **** //şi// ****//vezi articolele// ****//,// ****//,// **** //şi// ****.Palatul ASTRA de la [|Sibiu] I.L. Caragiale s-a bucurat de un mare respect în rândurile tuturor artiştilor şi ale militanţilor pentru cauza naţională. În acest sens sunt edificatoare câteva rânduri dintr-o scrisoare pe care [|V. Goldiş] i-a trimis-o la [|26 februarie] [|1911] în perioada colaborării sale la //[|Românul]//: //„Poate nici nu poţi să-ţi dai seama ce mare serviciu ai făcut cauzei noastre naţionale. Să ne ajuţi acum cu puterea de leu a d-tale la biruinţă. Să ne scrii. Fie articole de fond, fie vreo schiţă literară, fie, în fine, orice, numai să fie ieşit din sufletul lui Caragiale şi să fie iscălit numele Caragiale. Atât ne trebuie şi învingerea noastră e sigură.”// În acest timp, la [|Braşov], [|Andrei Bârseanu] a introdus opera lui Caragiale în activitatea didactică şi în manifestările anuale ale Societăţii de lectură a studenţilor. Printre militanţii societăţilor culturale româneşti din [|Transilvania] care l-au cunoscut pe Caragiale, s-au aflat şi [|Valeriu Branişte], [|George Moroianu] şi [|Zaharia Bârsan], ultimul scriind chiar şi un articol consacrat lui Caragiale la împlinirea a 25 de ani de activitate literară ([|1901]): //„Este un fapt îmbucurător această afecţiune din partea publicului, mai ales în ţara românească unde munca scriitorilor e răsplătită aşa de ingrat.”// Caragiale şi Coşbuc În [|Gazeta Transilvaniei] de la [|Braşov] au apărut articole şi informaţii despre sărbătorirea lui Caragiale la [|Bucureşti]. Cel mai important moment al legăturilor lui Caragiale cu [|ASTRA] a fost reprezentat de adunarea generală jubiliară a Asociaţiunii, prilejuită de împlinirea a 50 de ani de activitate ([|Blaj], [|28] - [|30 august] [|1911]). Au fost prezenţi [|Gheorghe Pop de Băseşti], [|Vasile Goldiş], [|Octavian Goga], [|O.C. Tăslăuanu], [|Andrei Bârseanu], [|Horia Petra Petrescu]. La sărbătorirea jubileului de 50 de ani de activitate a [|ASTREI], de la [|Blaj], în zilele de [|14] - [|17 august] [|1911], au participat peste patruzeci de mii de români, veniţi din toate judeţele ţării. Printre delegaţii trimişi de organizaţiile culturale de la [|Bucureşti] s-au aflat şi scriitorii: [|N. Iorga], [|G. Coşbuc], [|Octavian Goga], [|Şt. O. Iosif], [|Victor Eftimiu]. În programul serbărilor, pe lângă expoziţii, conferinţe sau alte acţiuni, a fost prevăzut şi un zbor demonstrativ al aviatorului [|Aurel Vlaicu]: //„Caragiale a plâns de emoţie văzând cutezanţa şi măiestria lui Vlaicu”// ([|V. Eftimiu]). Serbarea a fost apreciată, în ansamblu, ca //„cea mai impunătoare manifestaţie românească, din Transilvania, de la 1848 şi până atunci”//. Au mai fost prezenţi la manifestări [|Sextil Puşcariu] şi J. [|Urban Zarnic]. //„De la început Asociaţia a fost a lui Şaguna şi a lui Suluţiu, şi a sibienilor şi a blăjenilor ... şi aceasta alcătuieşte însuşirea ei de căpetenie şi cea mai scumpă ... Unde dezbină legea uneşte cartea, lumina ...”// ([|Nicolae Iorga])

Sărbătorirea maestrului
Statuia lui Ion Luca Caragiale în faţa Teatrului Naţional din Bucureşti

25 de ani de activitate literară
La [|23 februarie] [|1901], un grup de prieteni au sărbătorit 25 de ani de activitate literară a lui Caragiale. Pentru consemnarea evenimentului, scriitorul a pus această dată şi pe una dintre cele mai reuşite fotografii ale sale. Evenimentul a devenit //„naţional”//. Marii săi prieteni - scriitori, artişti, ziarişti, oameni politici - i-au organizat un banchet prezidat de [|Petre Grădişteanu]. Au luat cuvântul atunci, spre a-l omagia pe marele sărbătorit: [|Delavrancea], [|Constantin Mille], [|Tache Ionescu], [|Alexandru Ciurcu] şi actorul [|Iancu Brezianu]. [|B.P. Hasdeu] i-a trimis o felicitare foarte elogioasă şi prietenească. La banchet, maestrului i s-au oferit câteva daruri simbolice: o călimară de bronz, un ceasornic de buzunar, o pană de argint şi un tablou pictat de [|I.V. Voinescu]. În acea zi, a fost tipărit un număr de revistă festiv şi unic, pe opt pagini, cu titlul //Caragiale//. Pe copertă avea un desen de [|N.S. Petrescu] şi o caricatură de [|Constantin Jiquidi], iar textele - proză şi poezii - au fost semnate de cei mai de seamă prieteni ai sărbătoritului. Evenimentul a consolidat argumentul cel mai convingător pentru etapa de consacrare deplină a marelui scriitor, care, prin [|comediile], [|schiţele] şi [|nuvelele] sale, a căror forţă satirică o simţim până azi neîntrecută, a rămas cel mai mare creator de tipuri de la noi, concurând, ca şi [|Balzac], starea civilă. El a reconstituit o amplă imagine a societăţii contemporane, văzută mai ales din unghiul comicului, dovedind un adevărat geniu al situaţiilor dramatice şi al limbajului, care îl situează printre marii comediografi ai lumii.

Jubileul de 60 de ani
În [|1912], în ţară sunt organizate acţiuni de sărbătorire a lui Caragiale, cu prilejul jubileului de 60 de ani, cu participarea celor mai importanţi scriitori ai timpului. Marele dramaturg răspunde la numeroase urări primite din ţară şi străinătate: //„Trăiască frumoasa şi cumintea limbă română! Fie în veci păstrată cu sfinţenie această scumpă Carte-de-boierie a unui neam călit la focul atâtor încercări de pierzanie”.// În martie, refuză subscripţia publică propusă de prof. [|C. Rădulescu-Motru], pentru a i se oferi o recompensă naţională. În primăvara anului 1912 vine în ţară cu scopul de a susţine şi a prezenta debutul lui Mateiu Caragiale prin publicarea în revista //[|Viaţa românească]// a unui grup de poezii ([|1 aprilie] [|1912]).

Premii
Pentru piesele originale care înregistrau cele mai multe reprezentaţii, [|Teatrul Naţional] din [|Bucureşti] acorda în primul deceniul al secolului trecut premii bienale. Printre autorii premiaţi în luna aprilie [|1912] s-au aflat: [|Dimitrie Anghel], pentru piesa //[|Cometa]//; I.L. Caragiale, pentru piesele: //[|D-ale carnavalului]//, //[|O noapte furtunoasă]// şi //[|Năpasta]//; [|Victor Eftimiu], pentru piesele: //[|Akim]//, //[|Ariciul şi sobolul]//, //[|Ave Maria]//, //[|Crăciunul lui Osman]// şi //[|Înşir'te Mărgărite]//. La [|25 ianuarie] [|1885], Caragiale mai primise un premiu, tot de la [|Teatrul Naţional], pentru piesa //D-ale carnavalului//, din partea unui juriu format din [|Vasile Alecsandri], [|B. P. Hasdeu], [|Titu Maiorescu], [|Grigore Ventura] şi [|V.A. Urechia].

Opera literară
//Pentru detalii,// //vezi articolul// **[|Operele lui Ion Luca Caragiale]**//vezi articolele// **** //şi// ****//vezi articolele// ****//,// **** //şi// ****//vezi articolele// ****//,// ****//,// **** //şi// ****. Opera lui Ion Luca Caragiale cuprinde [|teatru] (opt [|comedii] şi o [|dramă]), [|nuvele] şi [|povestiri], momente şi [|schiţe], publicistică, parodii, [|poezii]. Caragiale nu este numai întemeietorul teatrului comic din România, ci şi unul dintre principalii fondatori ai teatrului naţional. Operele sale, în special comediile sunt exemple excelente ale [|realismului] critic românesc.

Consideraţii estetice
//Pentru detalii,// //vezi articolul// **[|Câteva păreri]**//vezi articolele// **** //şi// ****//vezi articolele// ****//,// **** //şi// ****//vezi articolele// ****//,// ****//,// **** //şi// ****. Elaborat în [|1896], studiul //[|Câteva păreri]// reprezintă un adevărat //„breviar”// al esteticii scriitorului. Socotit de unii comentatori un //naturalist//, un //zolist// în nuvelele sale psihologice, opţiunea estetică a scriitorului este categorică şi definitorie pentru idealul de artă ca sinteză a fantaziei: //„noi nu înţelegem o operă de artă din mult, ci din ceva, înţelegem un ce dintr-un cum”// (s.n.). Condiţia obligatorie a artei este talentul, puterea de invenţie a scriitorului, expresivitatea, şi niciodată considerente de şcoală, de grup social sau de curent literare, saturate de teorii şi de erudiţie fără sens: //„A crea - a apuca din haosul inform elemente brute, a le topi împreună şi a le turna într-o formă, care să îmbrace o viaţă ce se diferenţiază într-un chip absolut hotărât de tot ce nu este ea - aceasta este puterea naturii şi a artistului. Şi această putere, la artist o numim talent. Talentul este deci puterea de expresivitate ce o au îndeosebi unii, pe lângă iritabilitatea ce o au toţi”.//

Aprecieri critice
Caragiale este prezentat ca un apărător înverşunat al scrisului său, luptând cu editorii, pentru ca aceştia să-i respecte textul integral, ortografia şi punctuaţia. Conştiinţa de artist impecabil şi scrupulozitatea sa sunt mărturii exprimate în numeroasele scrisori către amici cărra le face reproşul „sosului greşelilor de ortografie şi punctuaţie” şi a „enormelor greşeli fundamentale”. Sică Alexandrescu a propus o tipărire corectă, la baza căreia să stea un text confruntat ştiinţific cu ediţiile „Socec”, „Şaraga”, cu manuscrisele lui Caragiale, „un text în care ortografia marelui scriitor să fie repusă în drepturi, ţinându-se seamă, riguros, consecvent dar cu mult discernământ de ultimele reguli academice stabilite”.[|[3]] [|A. E. Baconski] schiţează unele „înrudiri şi vecinătăţi” între Caragiale şi [|Tudor Arghezi]. La ambii este evident acelaşi patriotism, aceeaşi ţintă a satirei, lovind în categoriile profesionale cu o spoială de cultură, cu un jargon franţuzit. Baconski remarcă la amândoi „pasiunea pentru stil, pentru o anumită arhitectură stilistică, mai simplă la Caragiale, mai savantă la Arghezi”.[|[4]] [|Nicolae Steinhardt] a constatat că opera lui Caragiale a fost citită din două perspective pînă în 1975. Perspectiva „stângistă” era caracterizată prin supralicitarea criticii burgheziei româneşti, considerată „dreapta” românească, a viciilor şi a regimului ei politic, avându-i ca reprezentanţi pe [|Alexandru Piru], [|Ovid S. Crohmălniceanu] şi cea „naţionalistă”, avându-i ca reprezentanţi pe N. Grigorescu, [|Nicolae Iorga], Lovinescu, N. Davidescu care îl blamau pe scriitor pentru pretinsa ură faţă de neamul său. Nicolae Steinhardt a introdus cea de-a treia perspectivă, a unui Caragiale profund creştin, creatorul unei lumi în care //atmosfera generală... e blândeţea, stâlp al creştinismului//.[|[5]] //Pentru detalii,// //vezi articolul// **[|Comediile domnului Caragiale]**//vezi articolele// **** //şi// ****//vezi articolele// ****//,// **** //şi// ****//vezi articolele// ****//,// ****//,// **** //şi// ****. Comediile domnului Caragiale este o lucrare scrisă de [|Titu Maiorescu] din dorinţa de a-l apăra pe scriitor de atacurile în presa vremii care-l acuzau de imoralitate (datorată prezenţei unei lumi de joasă speţă în piesele sale). Pornind de la constatarea că tipurile şi situaţiile din comediile lui Caragiale sunt inspirate din realitatea socială a timpului, Maiorescu atrage atenţia că artistul recreează realitate dintr-o perspectivă ideal-artistică, fără nici o preocupare practică, în sensul că el generalizează.[|[6]]