ACG_Oceanul+Planetar

=Oceanul planetar=

[|Harta] animată a Oceanului planetar, care demonstrează unitatea învelişului de apă a [|Pământului]. Centrul hărţii are coordonatele 85° long. V, 45° lat. S, iar [|Polul Nord] se află în stânga. Ţărmurile oceanice sunt stabilite de [|Organizaţia Hidrografică Internaţională]. Semnificaţia culorilor: a) albastru: [|ocean]; b) negru: rezervoare de apă care nu au legătură cu Oceanul (în imagine [|Marea Caspică] şi [|Marile Lacuri]); c) alb: [|uscat][|[1]]en [|Oceanele] componente şi cele mai cunoscute [|mări] care comunică cu ele Evoluând de la nave cu pânze până la [|submersibile] capabile să se scufunde până la cele mai mari adâncimi, explorarea ştiinţifică a oceanului a permis dezlegarea mai multor enigme legate de oceanul planetar. Astăzi, oamenii de ştiinţă pot descrie marea majoritate a proceselor din ocean, procese de care depinde foarte mult şi [|clima] continentelor. Numit şi „ocean mondial”, oceanul planetar este compus din cele 5 [|oceane] – [|Pacific], [|Atlantic], [|Indian], [|Arctic] şi [|Antarctic], împreună cu [|mările] şi [|golfurile] care se leagă prin [|strâmtori] sau direct cu Oceanul. Oceanul planetar oferă [|industriei] mondiale numeroase resurse, atât biologice cât şi energetice şi conţine o imensă diversitate de [|minerale] marine formate în urma diferitor procese geologice. Diversitatea resurselor în diferite zone ale oceanului planetar este asigurată de proprietăţile fizice ([|transparenţă], [|temperatură], [|culoarea] apei [|etc.]) şi chimice ([|salinitate], [|gaze] dizolvate ş.a.) ale apei. ascunde] * [|1] [|Părţi componente] 
 * Oceanul planetar** reprezintă un înveliş unitar de [|apă] al [|Pământului]. Suprafaţa oceanului planetar este de 361 milioane km², ceea ce constituie ¾ din suprafaţa Globului. Volumul apelor oceanice este de 1370 milioane km³ şi constituie 95 % din volumul [|hidrosferei]. [|Adâncimea] medie a oceanului planetar este de 3790 m, iar cea maximă – de 11516 m ([|Groapa Marianelor]). Dacă apa ar fi repartizată uniform pe suprafaţa terestră, ea ar forma un strat cu grosimea de 2700 m.
 * ==Cuprins==
 * [|1.1] [|Oceanele]
 * [|1.2] [|Mările]
 * [|1.3] [|Golfurile]
 * [|1.4] [|Strâmtorile]
 * [|2] [|Oscilaţii de nivel]
 * [|2.1] [|Vârsta depresiunilor]
 * [|3] [|Proprietăţi fizice şi chimice ale apei]
 * [|3.1] [|Proprietăţi chimice]
 * [|3.1.1] [|Salinitate]
 * [|3.1.2] [|Gaze dizolvate în apă]
 * [|3.2] [|Proprietăţi fizice]
 * [|3.2.1] [|Temperatură]
 * [|3.2.2] [|Regimul de îngheţ şi dezgheţ al apei]
 * [|3.2.3] [|Densitatea apei]
 * [|3.2.4] [|Presiune]
 * [|3.2.5] [|Transparenţa apei]
 * [|3.2.6] [|Culoarea apei]
 * [|4] [|Dinamica apei]
 * [|4.1] [|Mişcări ondulatorii]
 * [|4.1.1] [|Valuri eoliene]
 * [|4.1.2] [|Valuri de origine seismică]
 * [|4.2] [|Mişcări ritmice]
 * [|4.2.1] [|Mareele]
 * [|4.3] [|Mişcări de translaţie marină]
 * [|4.3.1] [|Curenţii maritimi]
 * [|4.3.2] [|Importanţa curenţilor]
 * [|5] [|Explorare]
 * [|6] [|Resurse naturale]
 * [|6.1] [|Resurse biologice]
 * [|6.1.1] [|Cultivare]
 * [|6.1.2] [|Resurse medicamentoase]
 * [|6.2] [|Resurse minerale]
 * [|6.3] [|Resurse energetice]
 * [|7] [|Note]
 * [|8] [|Bibliografie]
 * [|9] [|Vezi şi]
 * [|10] [|Legături externe] ||

Oceanele
Vederi din [|cosmos] ale oceanului planetar|| Partea [|vestică] a [|Pacificului][|[2]] Partea [|estică] a [|Pacificului][|[2]] || [|Oceanul Atlantic][|[2]] || [|Oceanul Indian][|[2]] || [|Oceanul Arctic][|[2]] || [|Golful Bounty], Oceanul Pacific Harta fizică a Oceanului Pacific[|[3]] Adâncimi mari sânt situate în apropierea ţărmurilor muntoase: [|groapa Chile] (8063 m), [|groapa Kurilelor] (10542 m), [|groapa Japoniei] (10347 m), groapa Marianelor (11022 m), [|groapa Tonga] (10882 m). Peste ⅜ din suprafaţă este ocupată de adâncimi mai mari de 4000 m, iar ⅛ – cu adâncimi de peste 5000 m. [|Relieful] fundului Oceanului Pacific este foarte variat. Regiunile adânci alternează cu înălţimi ce trec în lanţuri şi grupuri de insule. Între aceste formaţiuni ale reliefului oceanic se află depresiuni submarine cu adâncimea de 4500 – 6700 m ([|depresiunile] [|Pacifică Centrală], [|Pacifică de Nord-Est] şi [|Pacifică de Nord-Vest], [|Marianelor], [|Filipinelor], [|Malaeziei], [|Pacifică de Sud], [|Peruană], [|Chiliană] etc.). Din suprafaţa totală a Oceanului Pacific 18,7 milioane km² revin mărilor şi golfurilor. Harta fizică a Oceanului Atlantic[|[3]] Oceanul Atlantic[|[4]] Suprafaţa Oceanului Atlantic este de 83,132 milioane km², iar împreună cu mările – de 91,7 milioane km². Are un volum de apă de 330 milioane km³. Adâncimea medie este de 3602 m, iar cea maximă – de 8742 m ([|groapa Puerto-Rico]). Oceanul Atlantic are forma literei latine „[|S]” sau a unei văi lungi cu ţărmurile aproape paralele. De-a lungul oceanului, în direcţia meridională, se întinde [|dorsala Atlantică], care are forma unei catene montane submarine. Dorsala Atlantică desparte relieful submarin în două cuvete longitudinale. În cuveta de [|vest] sânt situate depresiunile [|Nord-Americană], [|Braziliană] şi [|Argentiniană], ale căror adâncimi variază între 5500 şi 6995 m, iar în cea de [|est] – depresiunile [|Europeană-Africană], [|Guineei], [|Angolei], [|Capului] şi [|Africano-Antarctică]. La suprafaţă, [|dorsala Atlantică] este învecinată cu o serie de [|insule]: [|Azore], [|Madeira], [|Canare], [|Sf. Elena], [|Capul Verde], [|Trinidad] şi altele. Spre deosebire de Oceanul Pacific, ţărmurile Atlanticului sunt joase şi prezintă continuarea unor platforme continentale. O altă particularitate este prezenţa unor văi şi canioane submarine cu lungimi foarte mari. Aceste forme de relief au fost atestate în [|depresiunea Nord-Atlantică] şi depresiunea Braziliană. Ele se întind pe o lungime de 4500 – 6000 km şi au o lăţime de 2 – 9 km. ] Harta] fizică a Oceanului Indian[|[3]] Apus de soare în [|Oceanul Indian] Relieful fundului Oceanului Indian este împărţit de dorsala submarină în două bazine: Indian de Vest şi Indian de Est. [|Bazinul Indian de Vest] are un relief complex şi o serie de insule ce ies la suprafaţă: [|Madagascar], [|Seychell], [|Amirante] ş. a. În acest bazin se disting mai multe depresiuni: [|Arabiei], [|Somaliei], [|Madagascar], [|Mozambicului], [|Crozet], [|Australo-Antarctică], care au adâncimi cuprinse între 5000 şi 6400 m. [|Bazinul Indian de Est] are un relief mai nivelat şi este delimitat de [|dorsala Est-Indiană], situată pe linia meridianului 90 °E. În acest bazin se disting următoarele depresiuni: [|Central-Indiană], [|Vest-Australiană] şi [|Australiei de Sud]. Adâncimea acestor depresiuni variază de la 3000 la 7450 m. Platforma continentală (regiunea de şelf) este dezvoltată în golful Bengal. Harta fizică a Oceanului Arctic[|[3]] Topirea [|gheţii] pe Oceanul Arctic[|[5]][|[6]] Între Groenlanda şi [|insulele Spitzberg] se află [|pragul Nansen], care separă oceanul în bazinul Nord-European şi bazinul Nord-Polar (arctic). În [|bazinul Nord-Polar] se află două [|dorsale] mari ([|Lomonosov] şi [|Mendeleev]), care îl împart în două cuvete marine: Canadiană-Siberiană (cu adâncimea de 4683 m) şi Groenlando-Europeană (cu adâncimea de 5449 m). Între dorsalele Oceanului Arctic sunt situate trei depresiuni: [|Beaufort], [|Nansen] şi [|Makarov], ale căror adâncimi variază de la 4683 până la 5449 m Mările şi golfurile sunt situate pe platforma continentală şi fac parte din grupul mărilor mărginaşe, cu excepţia Mării Albe, care poate fi considerată de tip mediteranean. [|Bazinul Nord-European] include [|Marea Barents], [|Marea Albă], [|Marea Norvegiei], [|Marea Groenlandei]. Harta fizică a Oceanului Antarctic[|[3]] Pe lângă oceanele binecunoscute, mai există şi **Oceanul Antarctic**, numit astfel în [|2000]. El înconjoară continentul Antarctida, limita sa de nord fiind paralela de 60°E. 
 * [[image:http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ee/Pacific_Ocean_surface_2.jpg/120px-Pacific_Ocean_surface_2.jpg width="120" height="116" link="http://ro.wikipedia.org/wiki/Imagine:Pacific_Ocean_surface_2.jpg"]]
 * Oceanul Pacific** este situat între [|Asia], [|Americi], [|Australia] şi [|Antarctida]. El este legat cu [|Oceanul Arctic] prin [|strâmtoarea Bering], iar cu [|Oceanul Atlantic] prin [|strâmtoarea Drake]. Hotarul cu [|Oceanul Indian] trece pe linia care uneşte [|peninsula Malacca], [|insulele Sumatera], [|Djawa] şi ţărmurile de răsărit ale Australiei şi [|insulei Tasmania]. Suprafaţa lui este de 160 milioane km², iar împreună cu mările mărginaşe – 178,7 milioane km², ceea ce constituie ½ din suprafaţa oceanului planetar. Volumul de apă este de 707,1 milioane km².
 * Oceanul Atlantic** este situat între [|Europa], [|Africa], [|America] şi Antarctida. La [|sud-vest] se uneşte cu [|Oceanul Pacific] prin strâmtoarea Drake, iar la [|sud-est] se contopeşte cu apele Oceanului Indian de la [|Capul Acelor] până în Antarctida (pe meridianul 21°C). În partea de [|nord], Oceanul Atlantic se uneşte cu Oceanul Arctic. Hotarul dintre aceste două oceane trece pe linia [|insulelor Norvegiei (Stadt)], [|Islanda], [|Shetland], [|Groenlanda]. Aici sunt situate praguri submarine cu adâncimea de 200 – 600 m, care separă apele Oceanului Atlantic de apele Oceanului Arctic.
 * Oceanul Indian** este mai mic, având suprafaţa de 76,2 milioane km², iar volumul de apă – de 284,6 milioane km³. Adâncimea lui medie este 3736 m. La nord, Oceanul Indian este mărginit de ţărmurile sudice ale Asiei, la vest – de [|continentul] Africa. De la Capul Acelor (pe linia meridianului 21°E) până în Antarctida se uneşte cu apele Oceanului Atlantic. La est, Oceanul Indian este delimitat de peninsula Malaca, insulele Sumatera, Djawa, [|Flores], Australia, iar de la Insula Tasmania (pe meridianul 147°E) până în Antarctida se uneşte cu apele Oceanului Pacific.
 * Oceanul Arctic** este situat în [|emisfera boreală] şi este delimitat de coastele nordice ale Americii, Asiei şi Europei. Oceanul Arctic face legătură cu Oceanul Pacific prin strâmtoarea Bering, iar cu Oceanul Atlantic – prin Marea Norvegiei şi Marea Groenlandei. În comparaţie cu celelalte oceane, are o suprafaţă mult mai mică: 14,7 milioane km², volumul de apă fiind 16,4 milioane km³. Adâncimea maximă este 5449 m. Relieful fundului Oceanului Arctic este foarte complicat. Platforme vaste continentale trec în depresiuni, despărţite fiind de dorsale submarine.

Mările
//Mările interioare// sunt înconjurate de uscat şi comunică cu oceanul prin strâmtori: //Mările semiînchise// sunt separate de ocean prin insule sau peninsule: //Mările deschise// sunt situate la marginea [|bazinelor oceanice] şi au legătură cu apele oceanelor: //Mările interinsulare// sunt înconjurate de [|insule]: După [|geneză], mările se împart în mări de transgresiune şi mări de ingresiune, iar după regimul termic – în mări calde şi mări reci. 
 * Mările** reprezintă părţi separate ale oceanului planetar, care se deosebesc de suprafeţele oceanice prin anumite proprietăţi fizice şi schimice ale apei (temperatură, salinitate, densitate, dinamica apelor etc.). Mările au legătură cu apele oceanelor prin porţiuni înguste, deseori prin strâmtori puţin adânci, care nu permit un schimb intens cu apa din [|zonele abisale] ale oceanelor. Majoritatea mărilor sunt situate pe platforme continentale fiind înconjurate de insule şi [|peninsule] ([|Marea Nordului], [|Marea Kara], Marea Baltică etc.). Există mări în faţă, dar se întâlnesc şi mări adânci (7000 m – [|Marea Banda]). După regimul hidric şi aşezarea geografică mările se clasifică în //interioare (continentale)//, //semideschise//, //deschise// şi //interinsulare//.
 * [|Marea Albă];
 * [|Marea Mediterană];
 * [|Marea Baltică];
 * [|Marea Azov];
 * [|Marea Neagră];
 * [|Marea Roşie] etc.
 * [|Marea Bering];
 * [|Marea Nordului];
 * [|Marea Ohotsk];
 * [|Marea Galbenă];
 * [|Marea Chinei de Sud];
 * [|Marea Caraibilor] etc.
 * [|Marea Barents];
 * [|Marea Kara];
 * [|Marea Laptev];
 * [|Marea Siberiei de Est];
 * [|Marea Ross];
 * [|Marea Bellingshausen].
 * [|Marea Celebes];
 * [|Marea Sulu];
 * [|Marea Banda];
 * [|Marea Djawa].

Golfurile

 * Golfurile** sunt părţi ale oceanului (mării) separate de acestea datorită configuraţiei ţărmurilor şi deosebite oarecum de suprafeţele acvatice vecine. Exemple de golfuri sunt:
 * [|Golful Mexic];
 * [|Golful Hudson];
 * [|Golful Persic];
 * [|Golful California];
 * [|Golful Biscaya];
 * [|Golful Bengal];
 * [|Golful Carpentaria] etc.

Strâmtorile

 * Strâmtorile** reprezintă părţi înguste ale Oceanului care desparte continente sau insule (leagă oceane şi mări). Cea mai lungă strâmtoare este considerată [|strâmtoarea Mozambic] (1670 km), iar cea mai lată (900 km) şi mai adâncă (5248 m) – strâmtoarea Drake.

Oscilaţii de nivel
Suprafaţa liberă a apei oceanelor şi mărilor, numită şi suprafaţă de nivel, se schimbă atât în [|spaţiu] cât şi în [|timp]. Asupra schimbării suprafeţei de nivel influenţează temperatura, presiunea atmosferică, vântul, bilanţul de apă, forţele generatoare de maree şi mişcările [|scoarţei terestre]. Oscilaţiile de nivel, în funcţie de cauzele ce le provoacă, poartă un caracter //periodic// şi //neperiodic//. Durata oscilaţiilor de nivel poate să fie scurtă (câteva ore) şi îndelungată (oscilaţii seculare). Oscilaţiile periodice sunt determinate de mersul anual al temperaturii, presiunii atmosferice, de [|precipitaţii], scurgeri, de schimbările direcţiei [|vânturilor] şi forţelor generatoare de maree. Oscilaţiile bruşte de nivel pot fi provocate de înaintarea [|cicloanelor tropicale]. Oscilaţiile seculare de nivel pot fi provocate de schimbarea cantităţii de apă în Ocean (cauze hidrocratice), precum şi a volumului oceanului, în legătură cu procesele ce decurg în interiorul Pământului. Oscilaţiile hidrocratice pot fi condiţionate şi de repartizarea maselor de apă între oceane şi continente. De exemplu, topirea învelişului de [|gheaţă] de pe Antarctida ar putea duce la ridicarea nivelului Oceanului cu cca. 50 m. Formarea unui înveliş de gheaţă pe continente ar avea drept consecinţă scoatarea din circulaţie a unei mari cantităţi de apă. Aceasta ar contribui la coborârea nivelului apei în Ocean. Mişcările scoarţei terestre ce duc la exondarea fundului Oceanului şi micşorarea adâncimii s-ar solda cu ridicarea nivelului apei. Formarea unei ridicături egale cu dorsala Oceanului Atlantic ar duce la ridicarea nivelului Oceanului cu 42 m. Scufundarea fundului Oceanului ar provoca coborârea nivelului acestuia. În urma erodării intensive a uscatului şi acumulării unor mari cantităţi de produse erodate pe fundul oceanului planetar se va produce schimbarea echilibrului izostatic: fundul Oceanului va coborî, iar continentele se vor ridica. 

Vârsta depresiunilor
Bazinele oceanice, ca şi continentele, reprezintă părţi componente ale [|litosferei]. Unele depresiuni oceanice ([|Atlantică] şi [|Indiană]) s-au format în urma scufundării unor continente ([|Nord-Atlantic] sau [|Eria] şi [|Gondwana]). Aceste depresiuni sunt relativ tinere. Vârsta celor mai vechi roci colectate de pe fundul acestor depresiuni oceanice este 160 milioane ani. Depresiunile Oceanului Atlantic şi Indian au început să se formeze în [|perioada jurasică]. Cele mai vechi [|roci] colectate de pe fundul Oceanului Pacific au o vârstă de 180 milioane ani, deci [|depresiunea Oceanului Pacific] este mai veche decât a Oceanului Atlantic şi Indian. 

Proprietăţi fizice şi chimice ale apei
Cele mai importante proprietăţi fizice şi chimice ale apei marine sunt: 
 * [|salinitatea];
 * [|temperatură];
 * [|presiunea];
 * [|transparenţa];
 * [|luminescenţa];
 * [|culoarea]
 * şi conţinutul gazelor din apă.

Proprietăţi chimice
Salinitate Harta salinităţii oceanului planetar[|[7]] Apa marină reprezintă o soluţie minerală. Ea conţine 96,5 % apă pură şi 3,5 % săruri dizolvate, gaze şi particule în suspensie. În apa marină se găsesc toate [|elementele chimice] cunoscute până în prezent. În cantităţi mai mari au fost constatate elementele [|clor], [|sodiu], [|magneziu], [|sulf] şi în cantităţi mai mici: [|brom], [|stronţiu], [|bor] etc. Celelalte elemente chimice se găsesc în cantităţi foarte mici şi alcătuiesc mai puţin de 1 % din conţinutul chimic al apei. În apa marină există şi elemente chimice biogene: [|azot], [|fosfor] şi alte [|microelemente] necesare întreţinerii vieţii organismelor vii. Elementele care intră în componenţa [|sărurilor] oceanice şi procentajul lor în apa oceanică Cantitatea de săruri dizolvată în apele oceanului planetar este de 50 × 1016 t. Ea poate să acopere fundul Oceanului cu un strat de 60 m grosime, suprafaţa uscatului cu un strat de 153 m, iar toată suprafaţa Pământului cu un strat de 45 m grosime. În apa marină prevalează sărurile de sodiu (NaCl, Na2Cl4 – 27,2 g/litru), dându-i apei un gust sărat. Ea mai conţine MgCl2 (3,8 g/litru) şi MgSO4 (1,7 g/litru), ceea ce determină gustul amar al apei. Apele oceanului planetar conţin [|argint] – 0,3 mg/m³ şi [|aur] – 0,008 mg/m³. Cantitatea totală a aurului este 11 miliarde tone, însă concentraţia lui nu este rentabilă pentru extragere. Salinitatea mediului marin s-a format în decurs de 2,5 – 3 miliarde ani, adică o dată cu formarea oceanului planetar. Acumularea sărurilor se datorează degazării topiturilor magmatice din scoarţa terestră în decursul [|timpului geologic]. Un rol important în formarea salinităţii apelor marine revine apelor [|fluviale], care transportă de pe continente cantităţi mari de săruri. Salinitatea medie a oceanului planetar este 35 ‰, variind de la 32 ‰ la 37 ‰. În mări, variaţia salinităţii este foarte mare. În golfurile Mării Baltice salinitatea este 3 – 5 ‰, iar în Marea Roşie – 42 ‰. Această diferenţiere se datorează [|climei] (cantitatea de precipitaţii şi evaporare), curenţilor, aportului de ape continentale. La [|Ecuator] ea atinge valorile 34,5 – 35,5 ‰, la [|tropice] – 36 – 37 ‰ (din cauza evaporării intense). În regiunile temperate şi nordice salinitatea scade până la 32 ‰. Variaţia zonală a salinităţii în unele cazuri este influenţată de curenţii maritimi şi apele scurse de pe continente. în partea de nord a Oceanului Atlantic salinitatea creşte (35,5 ‰) datorită curentului cald Gulf-Stream. La ţărmurile de [|nord-est] ale [|Americii de Nord] salinitatea este redusă (31 – 33 ‰) din cauza curentului rece al Labradorului. În mările Oceanului Arctic salinitatea este foarte joasă (8 – 10 ‰) din cauza debitului bogat de apă dulce adus de fluviile mari [|siberiene] ([|Obi], [|Enisei], [|Lena]). Salinitatea scăzută a apelor marine, influenţată de apele fluviale, se resimte până la 500 km în largul oceanelor. În [|emisfera australă], spre deosebire de cea boreală, salinitatea apelor este mai ridicată. Astfel, Oceanul Atlantic are o salinitate medie de 35,4 ‰, Oceanul Pacific – de 34,9 ‰. Asupra distribuţiei salinităţii influenţează şi vânturile. De exemplu, în partea de nord şi [|nord-vest] a Oceanului Indian salinitatea apelor este 35,5 -36,5 ‰, iar în partea de est, datorită influenţei [|musonilor] şi precipitaţiilor abundente aduse de ei, salinitatea este mai redusă (33 – 34 ‰). Salinitatea mărilor depinde de legătura lor cu oceanul planetar, de condiţiile climatice şi de particularităţile regimului hidrologic. Se disting bazine marine cu salinitatea mai mică decât a oceanului planetar, de exemplu: Aceasta se datorează gradului redus de evaporare în timpul anului şi de aportul apelor dulci continentale. În unele bazine salinitatea apelor este mai mare decât în ocean, de exemplu: consecinţă a cantităţii mici de precipitaţii şi gradului ridicat de evaporare. Salinitatea apelor marine şi oceanice influenţează asupra variaţiei temperaturii, repartiţiei curenţilor oceanici şi asupra dezvoltării vieţii. Sărurile ce se găsesc în cantitate mare au importanţă economică pentru [|industrie] şi [|alimentaţie]. În regiunile secetoase asigurarea cu [|apă potabilă] se face prin desalinizarea apei de mare. Anual din apele marine se extrag 6 milioane tone de sare NaCl.  = Gaze dizolvate în apă = În apele oceanului sunt dizolvate gaze care provin din [|atmosferă], din apele aduse din [|râuri], din descompunerea substanţelor organice, de asemenea din activitatea [|vulcanilor submarini]. Capacitatea apei marine de dizolvare a gazelor depinde de temperatură, salinitate şi presiune. Ea conţine în stare dizolvată [|oxigen], [|bioxid de carbon], [|hidrogen sulfurat], [|amoniac], [|metan] ş. a.
 * Marea Baltică (6 - 22 ‰),
 * Marea Albă (25 - 26 ‰),
 * Marea Azov (11 ‰),
 * Marea Neagră (17 - 18 ‰),
 * [|Marea Caspică] (12 - 13 ‰).
 * Marea Mediterană (37 - 38 ‰),
 * Marea Roşie (41 - 42 ‰),
 * Golful Persic (38 - 40 ‰),

Temperatură
Apa posedă o căldură specifică mare. Capacitatea ei de a reţine căldura o depăşeşte de 3000 de ori pe cea a [|aerului]. Aproape ⅜ din căldura primită de la [|Soare] este consumată de apa oceanului planetar. Însă nu toată căldura ajunsă la suprafaţa apei este absorbită. O mică parte din ea este emanată în atmosferă, iar o parte mai mare este pierdută în timpul [|nopţii] prin [|radiaţie]. Între cantitatea de căldură primită şi cea pierdută există un anumit raport, care formează [|bilanţul caloric] al apei. Apa se mai încălzeşte pe seama căldurii eliminate în timpul condensării vaporilor, proceselor biochimice, de asemenea ca rezultat al absorbţiei undelor lungi iradiate de atmosferă. O altă sursă de căldură sunt precipitaţiile, apele râurilor, aerul ce vine în contact cu apa oceanului şi curenţii oceanici calzi. Asupra temperaturii apei din straturile inferioare influenţează [|căldura internă a Pământului]. Oceanul consumă căldură în timpul evaporaţiei, încălzirii aerului, apelor reci ale râurilor şi curenţilor oceanici reci, la topirea gheţii ş. a. Temperatura apei de la suprafaţă este condiţionată de intensitatea [|energiei solare], frecvenţa vânturilor, de circulaţia curenţilor, de extinderea oceanelor pe Glob. Variaţia anuală a temperaturii de la suprafaţa apei depinde de mersul anual al [|bilanţului de radiaţie], de curenţi şi de vânturile permanente. La [|latitudinile] joase oscilaţiile de temperatură sunt relativ mici – de 1°C, iar cele mari – de 2°C. Diferenţa între temperaturile maxime şi cele minime anuale formează amplitudinile anuale, ce diferă de la o latitudine la alta. În emisfera boreală temperaturile cele mai ridicate sunt vara (luna [|august]), iar cele mai scăzute – iarna (luna [|februarie]). În emisfera australă este invers. Atât în emisfera nordică, cât şi în cea sudică amplitudinile anuale cresc de la Ecuator până la latitudinea de 30°. Amplitudinile maxime (10°C) în emisfera boreală se înregistrează la latitudinea de 40° şi sunt mai mari decât în emisfera sudică. Repartiţia temperaturilor apei la suprafaţa oceanelor poartă un caracter zonal, care însă poate fi tulburat de curenţii oceanici, de vânturile permanente şi de influenţa uscatului. La latitudini ecuatoriale, temperatura medie anuală la suprafaţa apei este 27 – 28°C. Temperaturile cele mai ridicate la suprafaţa apei (35°C) au fost înregistrate în Golful Persic şi Marea Roşie în luna august, iar 32°C – în apropierea ţărmurilor [|Americii de Sud] şi ale Asiei. În regiunile tropicale temperatura medie anuală este 27°C, în regiunile temperate – 10,5°C, îar în regiunile polare – -1,7°C, aceasta din urmă fiind considerată cea mai scăzută valoare termică a apelor oceanice. Cea mai ridicată temperatură medie anuală la suprafaţa apei oceanului (32°C) s-a înregistrat în luna august în Oceanul Pacific, iar cea mai joasă (-1,7°C) – în februarie în Oceanul Arctic. În Oceanul Pacific temperatura medie anuală este 19°C, în Oceanul Indian – 17°C, iar în Oceanul Atlantic – 16,9°C. Temperatura medie anuală a apelor oceanului planetar este 17,4°C, fiind mai ridicată în raport cu temperatura medie a aerului. Excepţie fac în această privinţă regiunile tropicale, unde apa are temperatura medie anuală mai scăzută decât cea a aerului. Căldura de la suprafaţa apei se transmite cu greu straturilor de mai jos. Ea poate fi transmisă prin mişcarea de convecţie precum şi prin agitarea apei de către valuri şi curenţi. De obicei, o dată cu adâncimea, temperatura apei scade. Vara, la latitudinile medii şi mari, mai jos de stratul superior încălzit este situat un strat de apă unde temperatura scade brusc şi care poartă denumirea de //termoclin//. La agitaţia puternică a apei sau iarna la răcirea ei bruscă acest strat dispare sau coboară mai jos. De la Ecuator până la latitudinile nordice şi sudice de 50 – 60° stratul termoclin se găseşte la adâncimea de 700 m şi este constant. În acest strat se schimbă densitatea apei, în el se concentrează organismele, se strâng aglomeraţii de peşti. Schimbarea temperaturii apei pe verticală se atestă până la adâncimea de 800 m, mai jos aceste variaţii sunt mai reduse. Temperaturile joase la adâncimi mai mari de 2000 m sunt condiţionate de influenţa apelor polare. În regiunile polare apa, răcindu-se până la -1°C şi chiar -2°C, coboară şi se îndreaptă de la poli spre Ecuator. Apele calde se deplasează de la Ecuator spre latitudini mari. Prin aceasta se explică faptul că temperatura apelor la fundul şi suprafaţa Oceanului este diferită. S-a calculat că ¾ din volumul total al oceanului planetar are o temperatură cuprinsă între 0°C şi 6°C; stratul de apă cu grosimea de la 200 la 100 m are temperatura medie de 3,25°C, iar mai jos ea nu depăşeşte 4 – 5°C. La latitudini mari, temperatura de la fundul oceanelor este 0°C, iar în zonele temperată şi ecuatorială – 2°C şi 3°C. În mări, temperatura apei pe verticală se schimbă în funcţie de salinitate, de legătura cu oceanul, aşezarea geografică, adâncime etc. Temperatura straturilor de apă de la fundul oceanelor şi mărilor poate fi influenţată şi de căldura internă a Pământului. Straturile de apă de pe fundul Mării Roşii au temperatura de 72°C şi salinitatea de 270 ‰. Ele conţin în cantităţi considerabile [|fier], [|mangan], [|aur] etc.

Regimul de îngheţ şi dezgheţ al apei
Temperatura de îngheţ a apei depinde de salinitate. Cu cât este mai mare salinitatea, cu atât este mai joasă temperatura de îngheţ al apei. Punctul de îngheţ al apei saline se află sub 0°C (între -1,4 şi -1,7°C). Apa mării îngheaţă şi apoi ajunge la temperatura densităţii maxime. Fenomenul de îngheţ este caracteristic pentru mările şi oceanele situate la latitudini mari – mările Oceanului Arctic şi cele din [|jurul Antarctidei]. Procesul de îngheţ aici este determinat de temperaturile medii anuale scăzute, de debitul mare al apelor dulci aduse de fluviile nordice în mările arctice şi de cantitatea mare de precipitaţii depuse sub formă de [|zăpadă]. Formarea gheţii începe o dată cu formarea cristalelor dulci, iar în spaţiul dintre ele se întâlneşte [|saramura] ce dă apei un gust sărat. Densitatea gheţii marine este mai mică decât a celei dulci, fapt ce se explică prin prezenţa unui număr mai mare al bulelor de aer. Gheaţa se scufundă în apă în funcţie de densitatea ei. În mediul marin ea se scufundă în proporţie de 9/10. [|Banchize][|[8]] Stratul de gheaţă format în decursul unui an atinge grosimea de 2 – 2,5 m, iar în Antarctida – de 1 – 1,5 m. Gheaţa nu reuşeşte să se topească în timpul verii şi grosimea ei creşte de la un an la altul, formând întinderi de gheaţă sau [|banchize]. Grosimea gheţii multianuale atinge 3 – 5 m, în [|fiorduri] – 20 m, iar în locurile de comprimare această dimensiune poate să ajungă la 40 m. La comprimare, gheaţa se fărâmiţează în blocuri care, înclinându-se pe o coastă, formează “torosuri”. Banchizele în derivă au grosimea de 4 – 5 m. Ele se mişcă sub acţiunea vânturilor şi curenţilor, însă viteza lor depinde de grosimea gheţii şi este de 50 de ori mai mică decât a vântului. Gheaţa dulce alcătuieşte 70 – 80 % din gheţurile Oceanului Arctic. //Gheţarii fluviali// sunt transportaţi de apele fluviilor [|primăvara] în [|bazinele marine] şi formează îngrămădiri la [|gura râurilor]. Este un fenomen caracteristic, mai ales, pentru bazinele marine din Oceanul Arctic. //Calotele glaciare// alunecă de pe uscat în mare şi formează munţi de gheaţă plutitori numiţi //[|aisberguri]//, care diferă după formă, lungime şi înălţime. Gheţurile acoperă 15 % din suprafaţa oceanului planetar, ceea ce constituie 55 milioane km², dintre care 38 milioane km² revin emisferei sudice. [|Aisbergul] – rezervă colosală de apă dulce[|[9]] Răspândirea gheţarilor în apa mărilor şi oceanelor depinde de condiţiile climatice şi de curenţii maritimi. Limitele lor diferă de la un anotimp la altul şi de la o emisferă la alta. În emisfera nordică, limita gheţarilor în timpul verii se găseşte la ţărmurile de est a Groenlandei, nordul insulelor [|Svalbard] şi [|Franz-Josef], nordul insulei [|Novaia Zemlea], [|peninsula Taimâr]. Iarna, limita răspândirii gheţarilor coboară mult spre sud şi atinge paralela 50°, iar aisbergurile ajung până la latitudinea de 40°. În emisfera sudică, gheţarii ajung în timpul verii în Oceanul Pacific şi cel Indian până la latitudinea de 50 – 60°, iar în Oceanul Atlantic până la latitudinea de 50°. Aisbergurile care ating paralela de 30 – 40° au înălţimea de 100 m şi lungimea de 1000 m. În timpul [|iernii], îngheaţă şi apele unor bazine marine din [|zona temperată]: Marea Baltică, Marea Azov, partea de [|nord-est] a Mării Negre; în Oceanul Pacific – mările Ohotsk, Bering. Învelişul de gheaţă are o mare importanţă pentru clima [|Terrei] şi viaţa din oceanul planetar. Gheaţa prezintă rezerve colosale de [|apă dulce]. 

Densitatea apei
Fiind dependentă de temperatură şi salinitate, densitatea apelor marine este mai mare decât a apelor dulci şi creşte o dată cu salinitatea. Apa de mare are densitatea maximă la -3°C. La creşterea densităţii straturilor de apă contribuie răcirea apei, [|evaporarea] şi formarea gheţii. Încălzirea, amestecul apei sărate cu cea dulce topirea zăpezii duce la scăderea densităţii. Densitatea apei creşte de la Ecuator spre regiunile polare, fiind maximă iarna în partea de nord a Oceanului Atlantic (1027,5 kg/m³), în Marea Barents (1027,2 kg/m³). O densitate mare au apele mărilor Mediterană (1027,6 kg/m³) şi Roşie (1028 kg/m³), de asemenea apele din jurul continentului Antarctida (1027,5 kg/m³). O densitate mai mică au apele mărilor Neagră, Azov, Caspică, Baltică (1004 – 1010 kg/m³). Densitatea apelor la suprafaţa oceanului planetar variază de la 996 la 1008,3 kg/m³, crescând o dată cu adâncimea. 

Presiune
Pe 1 cm² de suprafaţă a oceanului planetar atmosfera exercită o forţă egală cu 1 kg (o atmosferă). Aceeaşi presiune o exercită coloana de apă cu înălţimea de 10,06 m. Cu alte cuvinte, la fiecare zece m adâncime presiunea se măreşte cu o atmosferă. Toate procesele ce au loc la adâncime decurg în condiţiile unei presiuni ridicate. Aceasta nu împiedică dezvoltarea lumii organice la adâncimi mari. 

Transparenţa apei
[|Discuri Secchi][|[10]] Transparenţa apelor marine este un indicator care depinde de gradul de dispersie şi de absorbţie al razelor de lumină. Din cauza microorganismelor şi particulelor în suspensie, apele marine au o transparenţă mică. Din razele de lumină ce cad pe suprafaţa apei, o parte se reflectă în atmosferă, iar alta pătrunde în apă răspândindu-se în toate direcţiile şi transformându-se în [|radiaţie difuză]. În acest mod sunt luminate straturile de apă în care nu pătrunde radiaţia directă. Radiaţia razelor albastre pătrunde până la adâncimea de 220 m. Transparenţa diferă de la o regiune la alta şi de la un [|anotimp] la altul. În Marea Mediterană şi Marea Roşie ea ajunge până la 60 m, iar în Marea Barents şi Marea Kara nu atinge 10 – 12 m. Transparenţa mică în mările polare şi regiunile temperate este legată de [|zooplanctonul] şi [|fitoplanctonul] bogat. Transparenţa maximă a fost constatată în [|Marea Sargasselor] (66,5 m). În straturile de apă situate mai jos de 400 – 500 m lumina nu pătrunde şi domneşte întunericul veşnic. Transparenţa apei primăvara în Oceanul Pacific este 59 m, în Oceanul Indian – 40 – 50 m, în Oceanul Arctic – 40 m. Transparenţa se măsoară cu //[|discul Secchi]//. 

Culoarea apei
Stratul pur de apă al oceanului, care absoarbe şi difuzează lumina, are o culoare albastră. Aceasta este considerată culoarea „deşertului oceanic”. Culoarea verzuie a apei este determinată de prezenţa particulelor în suspensie şi a [|planctonului]. Din cauza conţinutului de substanţe în stare de suspensie apa poate avea o culoare gălbuie, uneori cafenie. Culoarea verzuie a apei mărilor din regiunile polare şi temperate este cauzată de dezvoltarea abundentă a algelor din [|clasa Diatomeelor]. 

Dinamica apei
Apa mărilor şi oceanelor se află într-o continuă mişcare, cauzată atât de forţe interne cât şi externe (vânt, [|forţa de atracţie] a [|lunii], Soarelui, [|cutremure] [|etc.]). Se disting **mişcări ondulatorii** (hula şi valurile), **mişcări ritmice** (mareele) şi **mişcări de translaţie marină** (curenţii). 

Mişcări ondulatorii
Se manifestă la suprafaţa apei, fără deplasarea maselor de apă pe [|orizontală]. Ele sunt provocate de [|valuri], care, în majoritatea cazurilor, îşi datorează apariţia vânturilor, dar şi cutremurelor. În ultimul caz are loc amestecarea apei de la adâncime spre suprafaţă. Ca urmare a valurilor provocate de vânturi straturile de apă se amestecă până la adâncimea de 50 m. În funcţie de cauzele ce le provoacă, valurile se clasifică în //valuri de origine eoliană//, //seismică// şi //valuri rezultate din acţiunea altor factori//. 

Valuri eoliene
Acestea sunt provocate de vânturi şi se clasifică în //valuri de larg// şi //litorale//. //Valurile din largul oceanelor// ce se manifestă sub formă paralelă sunt numite //[|hule]//. Dacă intensitatea vântului creşte, valurile capătă o formă dezordonată, cu creste spumoase, şi devin //valuri de furtună//. Când direcţia vântului se schimbă, crestele valurilor se sparg, suprafaţa apei devine albăstrie şi valurile capătă denumirea de //berbeci//. Elementele unui [|val][|[11]] În zona temperată, între 35 şi 40° lat. nordică şi sudică, suflă vânturi de vest care dau naştere unor hule ce se propagă pe mari distanţe. În Oceanul Indian un rol important în formarea hulei îl prezintă [|vânturile musonice]. Hule enorme produc şi [|cicloane tropicale]. Cele mai mari valuri de larg au fost observate în partea nordică a Oceanului Pacific, unde înălţimea lor a atins 18 m, iar lungimea maximă – 400 m. În Oceanul Indian au fost înregistrate valuri cu înălţimea de 10 – 11 m, iar în Oceanul Atlantic de 9 – 10 m. Înălţimea valurilor obişnuite, provocate de [|furtuni], nu depăşeşte 8 m, iar lungimea lor atinge 150 m. S-a constatat că 66 % din suprafaţa oceanelor este cuprinsă de valuri cu înălţimea de la 0,6 la 2 m, iar 26 % de valuri cu înălţimea de 2 – 6 m şi numai 8 % constituie valurile cu înălţimea mai mare de 6 m. Există mări (Marea Nordului) unde înălţimea valurilor în timpul furtunilor atinge 2 – 4 m şi se manifestă pe suprafeţe întinse. Efectul lor poate deveni catastrofal. Dacă furtunile durează mai mult de 24 de ore, apele de la suprafaţă se amestecă cu cele de la fund şi sunt simţite până la adâncimi de 40 – 80 m. Ajungând la ţărm, ele provoacă grave [|inundaţii]. //Valurile din zona litorală// se manifestă diferit, în funcţie de ţărmul pe care îl întâlnesc în cale. Dacă ţărmul este abrupt, valurile se izbesc de el, îl rod până inclusiv la prăbuşirea lui. În cele din urmă, ţărmul se transformă într-o [|platformă litorală]. [|Forţa] cu care acţionează valurile asupra ţărmurilor este foarte mare şi poate să atingă, în timpul furtunilor, zeci de tone pe m². În regiunile joase ale ţărmului valurile se răstoarnă şi se extind pe plajă sub formă de apă spumoasă, fiind dispuse în şiruri paralele. 

Valuri de origine seismică
Evoluţia valurilor //tsunami// în benzi desenate. De sus în jos: 1. Situaţie normală; 2. Direcţia undelor //tsunami// în caz de: a) ridicare a fundului oceanului; b) coborâre a fundului oceanului; 3. Propagarea undelor //tsunami//; 4. Ciocnirea de coastă. Propagarea undelor //tsunami//. Se observă că viteza lor de propagare scade când se apropie de mal şi cresc când se depărtează de el. || [|Ţările] afectate de valurile //tsunami// din Oceanul Indian în anul [|2004]. || //Tsumani// ([|japoneză]: //tsu// – port, //nami// – val) sunt provocate de [|erupţiile vulcanice] şi cutremurele de pământ. Ele se mişcă de la [|hipocentru] spre suprafaţă, apoi se răspândesc în masa de apă a oceanului atingând înălţimea de 25 – 40 m. Valurile //tsunami// se observă mai mult în regiunea „cercului de foc” a Pacificului. Ele au o mare putere de distrugere inundând sau măturând din cale aşezările omeneşti din zona litorală. 
 * [[image:http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/50/Tsunami_animation.gif/85px-Tsunami_animation.gif width="85" height="119" link="http://ro.wikipedia.org/wiki/Imagine:Tsunami_animation.gif"]]

Mişcări
 Fenomenul de ridicare şi de coborâre a nivelului apelor în regiunea ţărmului condiţionat de forţa de atracţie dintre Pământ, Lună, Soare şi [|rotaţia Pământului] poartă denumirea de //maree//. În largul oceanelor, mareele se manifestă prin mişcarea apei pe [|verticală], iar în regiunea ţărmului apa se mişcă şi pe orizontală. Fenomenul de înaintare a apelor poartă denumirea de //flux//, iar cel de retragere – de //reflux//. Perioada de la începutul fluxului şi până la retragerea lui poartă denumirea de //perioada fluxului// sau //ora portului//. În timpul fluxului valurile pot atinge înălţimea de 3 – 4 m, rareori 15 – 20 m (în strâmtori şi golfuri). S-a constatat că în decursul a 24 de ore au loc două fluxuri şi două refluxuri. Totodată, s-a observat că un flux maxin şi un reflux minim au loc o dată la 14 zile. Valurile [|fluxului] – desen schematic[|[11]] Valurile mareice înaintează pe distanţe mari în golfuri şi [|albia] râurilor. În [|Dvina de Nord] aceste valuri pătrund pe o distanţă de 120 km; în râul [|Garonne] – de 161 km, în râul [|Amazon] – de 870 km şi pot să ajungă până în cursul mediu al râurilor, provocând inundaţii. Înălţimea şi viteza de răspândire a acestor valuri depind de pantă şi de lăţimea albiei, de [|debitul] apei etc. Cel mai mare efect îl au mareele în zona ţărmului, golfurilor şi estuarelor. Drept rezultat al fluxului malurile sunt erodate, gura râurilor şi golfurile sunt lărgite şi adâncite. Aceasta favorizează intensificarea [|navigaţiei] maritime de mare tonaj, permite construcţia [|porturilor fluviale] în interiorul [|continentelor] ([|Hamburg], [|Londra], [|Rotterdam] etc.). Încă din timpurile vechi energia mareelor era folosită în scopuri practice. La gurile râurilor (în estuare) erau construite [|mori] ce utilizau energia fluxului şi refluxului. Mai târziu, a început să se folosească energia mareelor şi la [|centralele electrice]. Mişcări de translaţie marină 

Curenţii maritimi
Repartiţia curenţilor maritimi pe Glob (hartă din anul [|1943]) Sub acţiunea forţelor externe se produce translaţia unor mase mari de apă dintr-o regiune a oceanului planetar în alta, numite //curenţi maritimi//. Curenţii oceanici diferă unul de altul prin formă, direcţie, temperatura apei, lăţime etc. Formarea curenţilor este condiţionată de vânturile constante şi periodice, de [|forţele gravitaţionale], mareice, de diferenţa de nivel dintre nivelul mărilor şi oceanelor. După geneză se deosebesc //curenţi de derivă// şi //curenţi de scurgere//. Curenţii de derivă iau naştere în straturile de suprafaţă (100 – 200 m grosime) ale apelor din mări şi oceane sub acţiunea vânturilor de lungă durată. Aceşti curenţi, datorită rotaţiei Pământului, se abat la suprafaţa mării spre dreapta în emisfera boreală şi spre stânga în cea australă. Unghiul de abatere creşte o dată cu adâncimea. La adâncimea de 200 m direcţia curenţilor devine opusă direcţiei lui de la suprafaţă. Curenţii de scurgere sunt cauzaţi de repartiţia neuniformă a temperaturii, salinităţii şi densităţii apei, datorită precipitaţiilor abundente şi scurgerilor bogate de apă de pe uscat. Dacă predomină influenţa apelor continentale, aceşti curenţi se numesc //de debit//. Repartiţia curenţilor maritimi pe Glob şi clasificarea lor în curenţi //calzi// şi //reci//[|[11]] După temperatura apei curenţii maritimi se împart în //calzi//, //reci// şi //neutri//. Sunt consideraţi calzi acei curenţi a căror apă este mai caldă decât cea din regiunea din care ei vin. De obicei, ei îşi au începutul la Ecuator şi îşi duc apele spre poli. Curenţii reci îşi duc apele de la poli spre Ecuator. Curenţii maritimi neutri au temperatura egală cu cea a apelor în care vin şi direcţia şuvoaielor de apă latitudinală. Viteza şi direcţia curenţilor diferă de la o regiune la alta. Cea mai mare viteză o au curenţii provocaţi de undele mareice (3 – 8 m/s). În regiunile ecuatoriale, sub influenţa [|alizeelor] se formează doi curenţi mari de derivă, care curg pe direcţia est-vest. Ajungând la ţărmurile vestice, braţele acestor curenţi se îndreaptă spre nord şi spre sud pe o direcţie paralelă cu ţărmurile. Datorită mişcării de rotaţie a Pământului, [|Curentul Ecuatorial de Nord] deviază spre dreapta, ia [|Curentul Ecuatorial de Sud] – spre stânga. Aceşti curenţi apar sub forma unor inele mari de apă caldă care influenţează [|climatul] ţărmurilor continentale, temperatura, salinitatea şi viaţa din apa mărilor. Pentru //Oceanul Pacific// sunt caracteristici curenţi care diferă unul de altul după temperatură, direcţie, viteză şi salinitatea apei. În zona ecuatorială oceanul este traversat de Curentul Ecuatorial de Nord şi Curentul Ecuatorial de Sud. Curentul Ecuatorial de Nord se formează în timpul verii în apropiere de coastele [|Americii Centrale] ([|Golful Panama]) sub influenţa alizeelor. Apele acestui curent se deplasează pe direcţia est-vest, au temperatura între 25 şi 27°C, salinitatea 35‰, iar viteza lor variază de la 0,25 până la 1 m/s. În apropierea [|insulelor Filipine] acest curent contribuie la formarea [|Curentului Kuro-Shivo], care are temperatura apei 28°C, viteza 1,8 m/s, salinitatea 35‰. O ramură a acestui curent pătrunde în mările Galbenă şi [|Japoniei] şi poartă denumirea de [|curentul Tsushima]. El atinge coastele de vest ale [|Japoniei]. Un alt braţ al curentului Kuro-Shivo aduce precipitaţii pe ţărmurile de sud-est ale Japoniei şi se îndreaptă spre răsărit sub numele de [|Curentul Californiei] şi [|Curentul Alaska]. Primul curge de la nord spre sud de-a lungul coastelor Americii de Nord. Apele lui sunt reci. Curentul Alaska ajunge până în [|Golful Alaska], iar o ramură pătrunde în Marea Bering. În regiunea nord-estică a ţărmurilor asiatice se formează doi curenţi reci cu direcţie nord-sud: [|Curentul Kamceatka] şi [|Curentul Oyo-Shivo]. În apropierea [|insulelor Galapagos] se formează Curentul Ecuatorial de Sud, care traversează Oceanul Pacific, până la meridianul 142°. Apele lui sunt reci datorită alimentării din apele reci ale [|Curentului Peruan], care se deplasează spre nord de-a lungul ţărmurilor Americii de Sud. O ramură a curentului Ecuatorian de Sud ajunge până la coastele Australiei de Est şi se numeşte [|Curentul Australiei de Est]. Are temperatura apei de 25°C şi se extinde pe o lăţime de 100-200 km, ajungând la ţărmurile [|Tasmaniei] şi [|Noii Zeelande]. În //Oceanul Atlantic// există Curenţii Ecuatorial de Nord şi de Sud, care traversează oceanul de la est la vest. Curentul Ecuatorial de Nord formează ramurile: [|Curentul Antilelor], [|Curentul Guyanei], [|Curentul Caraibilor]. Alt braţ este [|Curentul Floridei], care se uneşte cu Curentul Antilelor şi formează [|Curentul Golfului] (Gulf Stream). Acest curent curge paralel cu ţărmurile Americii şi are o lăţime de 500 km, se simte până la adâncimea de 1000 m; debitul său este de 36 – 96 mii m³/s, iar temperatura apelor variază până la 24 – 26°C, salinitatea fiind de 36‰. [|Curentul Golfului] cu ramurile sale şi curenţii din apropiere O ramură de apă caldă a [|Curentului Atlanticului de Nord] o formează [|Curentul Irminger] ce înaintează spre [|insula Islanda] şi spre Groenlanda. Din [|Marea Baffin] spre sud se îndreaptă un curent rece, numit [|Curentul Labradorului]. Curentul Ecuatorial de Sud se formează sub influenţa alizeelor. La coastele de est ale Americii de Sud el se ramifică în două ramuri: ramura de nord – Curentul Guyanei ce se îndreaptă spre Marea Caraibilor, iar ramura de sud formează [|Curentul Braziliei] care se uneşte cu curentul rece [|Falkland]. Curenţii din //Oceanul Indian// se caracterizează prin unele particularităţi specifice, ce îi deosebesc de cei ai Oceanului Atlantic şi Pacific. Datorită alizeelor, vara în Oceanul Indian se formează un curent puternic – Curentul Ecuatorial de Sud, care are direcţia est-vest şi traversează Oceanul Indian. El formează spre vest trei ramuri: [|Curentul de Vară a Somaliei], [|Curentul Mozambicului] şi [|Curentul Madagascarului]. La sud de [|Madagascar], curenţii Mozambicului şi Madagascarului se unesc şi formează un curent puternic cu viteza de 2,2 m/s – [|Curentul Acelor], care ajunge până la sudul Africii. O ramură a Curentului Ecuatorial de Sud o formează [|Curentul Rece al Australiei de Vest], generat de vânturile de vest. În partea de nord a Oceanului Indian, în timpul iernii se formează [|Curentul Musonic de Iarnă] ce se deplasează de la est spre vest şi produce în golfuri mişcări turbionare a apei. În //Oceanul Arctic// se formează curenţii de debit din apele aduse de fluviile mari siberiene. Un rol important în formarea curenţilor aparţine vânturilor. Ele contribuie la formarea în partea de nord a Europei al [|Curentului Rece al Groenlandei Orientale]. 

[[|modifică]] Importanţa curenţilor
Curenţii oceanici exercită o influenţă mare asupra climatului continental, asupra salinităţii, temperaturii şi vieţii din apele oceanice. Apele calde ale Curentului Golfului determină climatul Europei de Vest şi de Nord resimţindu-se până la latitudinea [|oraşului] [|Murmansk]. Temperatura medie anuală în acest loc variază între 0 şi 10°C, în timp ce la aceeaşi latitudine pe ţărmurile de nord-est ale Americii de Nord temperatura anuală se situează între -10 şi 0°C. [|Porturile] [|Norvegiei] sunt libere de gheţuri pe parcursul întregului [|an]. Curenţii influenţează asupra repartiţiei precipitaţiilor pe continent. Teritoriile scăldate de curenţi calzi au un climat mai umed, iar cele scăldate de curenţii reci au o climă uscată şi rece. Curenţii au un rol important în distribuirea salinităţii, temperaturii şi organismelor în apele oceanice. Curenţii calzi au o salinitate a apelor mai mare (34 – 37‰) în comparaţie cu curenţii reci (32 – 34 ‰). Curenţii contribuie la transportarea planctonului la distanţe mari. Aceasta duce la migraţia multor grupe de organisme (mai ales a peştilor) din [|zona pelagică]. În regiunile de contact ale curenţilor calzi şi reci se formează numeroase turbioane (curenţi ascendenţi), care duc la ridicarea apelor de adâncime bogate în [|săruri] şi dioxid de carbon spre suprafaţă. Aceasta favorizează dezvoltarea planctonului şi, prin urmare, a [|ihtiofaunei]. Regiunile în cauză reprezintă locuri importante pentru [|pescuit]. 

Explorare
Explorarea ştiinţifică a oceanelor a început în secolul al XIX-lea, iar prima misiune de explorare a primit-o [|nava] //[|HMS Challenger]//, în anul [|1872]. În timpul acestei misiuni au fost măsurate adâncimile oceanelor în diferite puncte ale Terrei. Pe atunci, însă, metodele de sondare existente erau încă ineficiente. O metodă nouă de măsurare a adâncimii oceanului a fost cea a [|sonarelor], unde un aparat special trimetea un impuls sonor către adâncuri, iar altul calcula adâncimea înmulţind viteza undei cu timpul necesar ei să atingă fundul oceanic. Noua metodă permitea măsurarea adâncimii în timpul navigaţiei. Adâncurile oceanice au fost filmate şi fotografiate de [|submersibile]. Dat fiind faptul că majoritatea submarinelor aparţineau [|Armatei], savanţii au fost nevoiţi să şi le construiască singuri. Cu un astfel de submersibil a fost explorată [|epava] vasului //[|Titanic]//, iar cu submersibile asemănătoare s-a studiat viaţa din adâncuri.[|[12]] 

Resurse naturale
Resursele naturale ale oceanului planetar sunt foarte bogate şi diverse, dar nu inepuizabile. Deocamdată însă ele sunt insuficient studiate şi valorificate. Aceste resurse pot fi convenţional clasificate în următoarele grupe: **biologice**, **minerale** şi **energetice**. 

Resurse biologice
Apele oceanului planetar conţin cantităţi imense de masă biotică. Conform datelor savantului rus [|L. A. Zenkevici], masa organismelor vegetale şi animale din apele oceanice constituie cca 16 miliarde tone. Ele se reproduc permanent. Cele mai bogate în substanţe organice sunt apele [|zonei neritice] şi pelagice. Uscarea [|peştelui][|[13]] Tăind un [|ton][|Sardinele] (//Sardinops sagax//) – una dintre cele mai cunoscute specii de peşti folosite în [|industria alimentară][|[14]] Vânătoare de [|caşalot]. Imagine datată din [|secolul al XIX-lea][|[15]] 85 % din produsele biologice ce se extrag din apele oceanice le constituie [|peştele]. Din producţia de peşte, numai 65 % sunt folosite în alimentaţia omului, iar 35 % servesc drept hrană pentru [|păsări] şi [|vite] sub formă de [|făină de peşte]. Actualmente, în urma pescuitului intensiv, se observă o epuizare a rezervelor de peşte în unele regiuni ale oceanului planetar. De aceea se iau măsuri pentru reglarea pescuitului în scopul măririi rezervelor de peşte. De asemenea, se ţine cont de necesitatea de a înmulţi grupele de [|plante] şi de microorganisme ce servesc ca hrană pentru peşti. Dintre mamiferele acvatice au importanţă [|economică] [|balenele], [|focile], [|morsele], [|ursul-de-mare], [|lutrul-de-mare], [|caşaloţii], [|delfinii]. [|Vânatul] intensiv în unele regiuni ale oceanului planetar a dus la exterminarea unor [|mamifere marine] ([|vaca de mare]). Unele dintre aceste [|mamifere] sunt vânate pentru [|blana] lor preţioasă (lutrul, ursul-de-mare), altele – pentru [|carne] şi [|grăsime] (balena, caşalotul). Carnea de balenă este utilizată pentru producerea [|conservelor] şi făinii folosite în hrana animalelor, iar grăsimea serveşte la fabricarea [|margarinei], [|săpunului], [|glicerinei], [|uleiului pentru vopsele]. Din [|ficatul] şi [|pancreasul] de [|balenă] se produc [|medicamente]. Caşalotul este vânat şi pentru colectarea [|ambrei] (substanţă cu aromă puternică) care se utilizează în [|parfumerie]. Vânatul nelimitat al [|mamiferelor acvatice], încă la începutul [|secolului al XX-lea], a dus la micşorarea numărului unor reprezentanţi ai [|faunei acvatice] aşa ca balena albastră, lutrul şi ursul-de-mare. Astfel, a apărut pericolul dispariţiei lor. În legătură cu aceasta s-au luat un şir de măsuri în scopul ocrotirii şi măririi numărului unor mamifere acvatice. Este interzis vânatul [|balenei albastre], iar vânatul balenelor, caşaloţilor şi altor mamifere acvatice este strict reglementat. Principalele zone de pescuit în oceanul planetar şi producţia anuală de peşte pescuit din fiecare ocean aparte[|[16]] În [|zona litorală] şi neritică (de şelf), în afară de peşte, se pescuiesc şi unele specii de [|moluşte] comestibile (midiile şi stridiile) care sunt foarte apreciate în unele ţări din Europa [|Occidental]ă. De asemenea, sunt pe larg pescuite şi unele moluşte din [|clasa Cefalopodelor] ([|calmarul], [|caracatiţa], [|octopodele]). Dintre [|crustacee], în mări şi oceane se pescuiesc în cantităţi mari [|crabul], [|langusta], [|homarul], [|creveta], fiind întrebuinţate pe larg în alimentaţie în unele ţări ale Asiei. Trebuie menţionat că în [|zonele de şelf] ale unor ţări au fost create ferme acvatice, unde se cresc unele forme de moluşte şi crustacee. Asemenea ţări ca [|Franţa], [|Danemarca], [|Spania], colectează anual până la 100 mii tone de midii. Producţia de crustacee atinge 70 – 80 mii tone. Un interes economic deosebit prezintă [|algele], care până în prezent sunt folosite insuficient. Unele din ele ([|varza-de-mare], [|salata-de-mare]) constituie produse alimentare foarte ieftine şi nutritive. Alte specii de alge servesc drept materie primă pentru obţinerea [|agar-agarului], [|iodului], utilizate pe larg în [|medicină], de asemenea în [|industria textilă] şi [|cofetărie]. Algele mai sunt folosite ca nutreţ pentru vite, din ele se fabrică [|bicarbonat de sodiu]. [|Alge laminaria] [|Algele-laminaria] servesc ca materie primă pentru fabricarea [|alginatului] (clei) întrebuinţat la vopsirea [|ţesăturilor], prepararea săpunului. Unele alge sunt utilizate în producţia drojdiilor, [|spirtului], [|hârtiei] [|cartonului]. [|China] colectează anual cca. 1,5 milioane tone de alge, inclusiv 300 mii tone de alge brune, iar în Japonia – 0,5 milioane tone. Până în prezent este insuficient folosit planctonul – microorganismele vegetale şi animale ce trăiesc în straturile superioare ale apei şi servesc ca hrană pentru peşti şi alte organisme. Planctonul reprezintă un produs alimentar foarte valoros atât pentru [|om], cât şi pentru păsări şi vite. Din plancton se produc [|vitamine], grăsimi, medicamente. 

Cultivare
. Rezervele de peşte şi moluşte nu sunt nelimitate şi pentru că populaţia lumii, într-o continuă creştere, are nevoie să se hrănească, trebuiesc găsite mijloace de a mări cantitatea de hrană provenită din oceane. Soluţia ar fi **cultivarea artificială** a hranei în mări. [|Acvacultura], ştiinţa creşterii peştilor şi a altor vietăţi marine, este foarte veche. Chinezii o aplicau deja în urmă cu cel puţin 4 milenii şi ea s-a răspândit rapid şi în alte părţi din estul şi sudul Asiei.[|[17]] 

Resurse medicamentoase
Mai multe tipuri de vietăţi marine sunt potenţiale surse de [|medicamente]. de exemplu, unele bacterii oceanice pot produce [|antibiotice]. Două componente – una folosită în tratamentul [|cancerului] şi cealaltă pentru combaterea [|viruşilor] au fost extrase dintr-o specie de [|burete] descoperită în Marea Caraibilor. Unele specii de alge roşii produc agar-agar, utilizată în medicină, dar şi în cercetarea ştiinţifică ca mediu de cultură pentru bacterii. Specia muşchiului irlandez este utilizată în producerea [|siropului de tuse], [|pastei de dinţi] şi îngheţatei. Alte plante şi animale marine produc [|otrăvuri] puternice care se pot utiliza în scopuri medicale ca stimulatori cardiaci.[|[16]] 

Resurse minerale


Harta resurselor minerale ale oceanului planetar[|[11]] Cele mai productive zone pentru [|ţiţei] şi [|gaze naturale] se află în imediata apropiere a continentelor. Unele ape de coastă conţin şi [|cărbune] şi [|metale], printre care [|fier], [|titan] şi [|cositor]. Exploatarea marină a ţiţeiului a început în [|California] în anii [|1890] şi până în anii [|1960] aproximativ 90 % din totalul acestui gen de exploatări se aflau în apele din jurul [|Statelor Unite]. Începând de atunci, potenţialul de forare marină a fost exploatat de multe alte ţări.[|[16]] Substanţele [|minerale] dizolvate în ocean sau depuse pe fundul acestuia sunt diverse şi enorme. Din apele oceanelor şi mărilor se extrage [|sare], brom, magneziu etc. În SUA 75 % din bromul folosit este de provenienţă marină. Pe fundul oceanului planetar se întâlnesc în cantităţi inepuizabile [|concreţiuni] de fier, mangan şi [|fosforit]. Numai în Oceanul Pacific sunt concentrate 1,5 milioane tone de concreţiuni de mangan. Ele conţin circa 50 % mangan, de asemenea [|nichel], [|cupru], [|cobalt] şi alte [|metale]. Dimensiunile acestor concreţiuni sunt de la 5 până la 20 – 30 cm, având masa de 60 – 70 kg. De pe şelful multor mări se extrag concreţiuni de fosforit. Milioane tone de [|cărbune] se dobândesc anual din mediul subacvatic în Japonia, [|Canada], Anglia. Au fost descoperite mari [|zăcăminte] de cărbune în mediul marin din apropierea ţărmurilor Spaniei, Italiei, [|Chile]. Aceste zăcăminte reprezintă o prelungire a straturilor de cărbune de pe uscat. În unele regiuni ale oceanului planetar (la adâncimea de 300 – 600 m) se găsesc îngrămădiri de concreţiuni de sulfat de bariu (BaSO4 – [|barit]), care împreună cu [|zincul] se utilizează la fabricarea [|vopselelor]. Din depozitele maritime litorale se extrage [|chihlimbarul] care este folosit pe larg la confecţionarea [|bijuteriilor]. În cantităţi mari el se găseşte în Marea Baltică. În depozitele marine litorale şi de şelf sunt concentrate [|zăcăminte friabile] de aur, [|platină], [|diamante], [|titan], [|zirconiu], [|cositor]. În regiunile de sud-vest ale Africii, din depozitele de nisip şi [|prundiş], de la adâncimea de 70 m, se extrag diamante, iar pe ţărmurile [|peninsulei Alaska] se dobândeşte aur. De pe fundul Golfului Mexic, prin [|forare], se extrage sulf. Din zona litorală se dobândesc [|materiale de construcţie]: nisip, prundiş, iar de pe fundul oceanelor – perle. Oceanul planetar este bogat în zăcăminte de [|petrol] şi [|gaze]. Petrolul şi gazele constituie 90 % din zăcămintele extrase din Ocean. Aceste zăcăminte se găsesc în majoritatea cazurilor în zona şelfului (la 30 – 450 m adâncime). Unele dintre cele mai mari zone ale mediului marin de [|extragere a petrolului] şi [|gazului natural] sunt: Marea Caspică, Marea Mediterană (circa 20 milioane tone anual), Marea Nordului (sunt cunoscute 100 zăcăminte de petrol şi gaze naturale cu un debit al [|sondelor de petrol] de 1300 – 1800 t/zi, iar a celor de gaze – de 1,5 milioane m³/zi). Rezervele de petrol ale unor zăcăminte din Marea Nordului constituie 135 – 400 milioane tone. În ultimul timp, au fost descoperite zăcăminte (în sectorul britanic cu rezeve de 600 milioane tone de petrol şi 160 miliarde m³ de gaze). Platformă de extragere a [|ţiţeiului] în [|Golful Mexic][|[18]] Una dintre cele mai mari provincii petrolifere a mediului marin este Golful Mexic (aici sunt cunoscute 270 zăcăminte de petrol). Rezervele de petrol ale unor zăcăminte constituie 60 – 170 milioane tone, iar a celor de gaze – până la 58 miliarde m³. Numai în partea de nord a Golfului Mexic în prezent se pot extrage 5,5 miliarde tone de petrol şi 4,5 – 9,1 trilioane m³ de gaze. O altă provincie petroliferă o reprezintă zona Atlantică de Vest, unde rezervele de petrol constituie 28 miliarde tone. Aproape în toate zonele de şelf ale Oceanului Pacific ([|Peru], Chile, [|Ecuador], Japonia, China, [|Vietnam], Australia) au fost descoperite zăcăminte de petrol şi gaze naturale. În Oceanul Indian una dintre cele mai mari provincii petrolifere este situată în Golful Persic. Rezervele lui se cifrează la 10,6 miliarde tone, până în prezent fiind extrase doar 1,35 miliarde tone. Zăcăminte de petrol şi gaze au fost descoperite şi în zonele de şelf ale Mării Beaufort, Canadei, [|Alaskăi] din Oceanul Arctic. Una din resursele naturale ale oceanului planetar o reprezintă însăşi apa. Necesarul în apă potabilă creşte permanent, iar unele regiuni ale Globului suportă o penurie de apă. Se resimte lipsa de apă potabilă şi apă pentru [|irigaţie]. În legătură cu aceasta se construiesc staţiuni de desalinizare a apei marine. Rezerve mari de apă dulce concentrează aisbergurile, care în viitor se prognozează că vor fi utilizate pe larg. 

Resurse energetice
Izvoarele de energie ale oceanului planetar sunt diverse: energia mareelor, curenţilor, valurilor, vântului, [|biomasa] algelor. Energia apelor oceanice nu este pe deplin folosită. În unele ţări este utilizată energia mareelor. Pe baza ei funcţionează [|centrale electrice] în Franţa ([|La-Manche]), Canada ([|Annapolis]), China, [|Rusia] (Murmansk, [|golful Mezeni] în [|Marea Albă]). Centrala din golful Mezeni are o capacitate de 10 mii kW, iar cele din [|golful Penjinsk] şi [|Marea Ohotsk] – de 30 şi, respectiv, 100 mii kW. Valorificarea iraţională a resurselor biologice şi minerale în unele regiuni ale oceanului planetar a dus la [|poluarea apei], la degradarea [|biocenozelor], la dispariţia unor forme de organisme ce au o mare importanţă economică. În legătură cu aceasta sunt luate măsuri în scopul ocrotirii hidrosferei marine şi folosirii raţionale a resurselor ei.