Rase+de+caini

toc

Terra-Nova - Istoria modernă
**Terra-Nova** a fost printre primele rase recunoscute de către Kennel Clubul englez, în 1873. în 1886, s-a redactat primul Standard şi succesul internaţional nu a întârziat. Europa, dar şi America, au fost cucerite de acest uriaş prietenos, care avea de partea sa atât fizicul plăcut şi impunător, cât şi aptitudinile de lucru şi temperamentul minunat. De mai multe decenii, cel mai numeros efectiv de Terra-Nova se află în SUA, unde rasa este alintată cu porecla Newfi (prescurtarea de la Newfoundlander). în ceea ce priveşte Europa, cel mai puternic Club al rasei este cel german. Nici Franţa nu este departe şi trebuie să remarcăm că primul exemplar de **Terra-Nova** a fost înscris în cartea de origini franceză în anul 1885! Nu trebuie uitată nici Italia unde, conform statisticilor, se află actualmente cele mai valoaroase cănise europene de Terra-Nova. în 1996, FCI a hotărât că **Terra-Nova** este o rasă canadiană şi a înlocuit Standardul elaborat de englezi cu cel nou, canadian. Diferenţele între cele două Standarde au fost minime (cel canadian este mai detaliat), însă disputele între chinologii de pe cele două maluri ale Atlanticului nu au întârziat să apară. Principala polemică a ultimului deceniu opunea partizanii tipului american - mai compact, cu o mişcare mai degajată, dar având capul mai „butucănos", gen Saint Bernard - apărătorilor tipului englez tradiţional de Terra-Nova, care este mai armonios, dar nu se mişcă la fel de bine. Din fericire, datorită evoluţiei şeptelului european, acesta polemică şi-a pierdut sensul. Au rămas doar discuţiile contradictorii privind coloritul şi toaletajul. Standardul FCI precizează că toaletajul nu este recomandat (vorbim despre o „ninsoare" de expoziţie), dar nu este interzis. Totul este să-I faci cu moderaţie, să aranjezi câinele pentru a-i pune în valoare calităţile, fără a încerca să-i ascunzi defectele. Câinele „sculptat" din foarfecă, modelul american de show-dog, nu este bine-văzut în expoziţiile europene. în privinţa culorii, încă de la începutul selecţiei rasei, englezii au favorizat roba neagră. Deşi americanii consideră culoarea drept o problemă ce ţine doar de gust şi favorizează, uneori, creşterea exemplarelor bicolore sau maron, europenii au constatat că, atunci când vrei cu tot dinadinsul să obţii pui**Terra-Nova** de aceste culori, te loveşti de multe dificultăţi. Apar prea des pete albe distribuite defectuos, iar exemplarele maro au, frecvent, ochii de culoare deschisă (defect grav).

Bearded Collie - Un sportiv înainte de toate
Atracţia principală a **Beardedului** rămâne marea sa adaptabilitate, el potrivindu-se în orice loc şi oricui. Nu este nici agresiv, nici lătrător, asimilează foarte repede educaţia necesară pentru a deveni un bun câine de companie. Nu-i lipseşte deloc personalitatea, este calm, dar şi cu momente de exuberanţă. Cu cheful său de viaţă greu de egalat, **Bearded Collie** nu trebuie transformat într-un câine pur decorativ, „plantat" în mijlocul unei expoziţii de frumuseţe şi asupra căruia se declanşează blitzurile la urcarea pe un podium. Deşi la ora actuala, atât în ţara sa de origine cât şi pe continent, **Bearded Collie** şi-a pierdut întrebuinţarea iniţială de însoţitor al turmelor, el s-a „reprofilat" şi se evidenţiază în mod constant în concursurile de disciplină şi Agility. De exemplu, în Belgia, la Tournai, la prima întâlnire internaţională de Agility, un **Bearded Collie** a impresionat toţi specialiştii. în Franţa, primul exemplar înscris în //Cartea de Origini// Brambleclale Becky, a fost prezentat cu succes la examenul de lucru pentru câini de pază şi apărare, obţinând la secţiunea de atac 89 de puncte din 100. Totuşi, deşi este un potenţial câine de apărare, înfăţişarea lui simpatică şi caracterul său vesel şi curios sunt departe de ideea de câine care „te pune la respect când îl priveşti. Şi, mai ales agresivitatea nu este una dintre „specialităţile" lui, ba, mai mult este considerată un mare defect (extrem de rar întâlnit, din fericire).

Specialiştii în câini ciobăneşti îl caracterizează drept un caine vioi, maleabil, care poate fi folos la pază, dar mai degrabă pentru alerta decât pentru a muşca Deoarece şi acum mulţi încă confundă cu Bobtailul, e necesar să punctăm principalele deosebire dintre cele două rase:

- în timp ce Bobtailul este un câine scurt, cvadratic, cu osatură puternică şi cap pătrăţos **Bearded Collie** este un adevăr mediolin (corp care se înscrie într-un dreptunghi), având osatură care nu trebuie să fie greoaie - în ceea ce priveşte părul Bobtailul are un par lânos umflat, pe când **Bearded Collie** are un păr plat şi cu fir gros coloristic, **Bearded Collie** poate fi gri, albastru, negru, mari galben, cu sau fără marcaje alb în timp ce Bobtailul are color strict alb-gri. - talia Bobtailului este mu mai mare.

Părul lung şi bogat al acest rase presupune operaţii de întreţinere permanente, începute de la o vârstă fragedă. Pentru întreţinere se recomandă perierea zilnică a blănii cu o perie moale şi îmbaierea la fiecare două luni (mai des pentru câinii care participă si expoziţii). Cu o foarfecă trebuie îndepărtat părul suplimentar din cuzineţii plantari, dând o forma rotunda labelor. Băile au o importanţa deosebită, deoarece pot apărea noduri în blana câinelui care, neglijate, iau amploare din ce în ce mai mare, deveniri adevărate „plăci" care nu mai permit aerisirea pielii şi trebuie tunse, neputând fi descurcate. E asemenea, trebuie îndepări părul suplimentar din interior urechilor. Pentru părul de pe bot se recomandă spălarea lui cu a tifon îmbibat în apă oxigena bine diluată.

Bearded Collie
//Nu-i prea pitic, nu-i nici prea mare. Este vesel, dragalas, mereu gata de joaca si plin de viata, dar nu in permanenta agitatie. E tandru si prietenos, dar stie sa „sune alarma" cand se apropie intrusii. In plus, e foarte docil. Asadar, reteta e completa, si **Bearded Collie** indeplineste toate conditiile pentru a fi un caine de familie fara cusur. Ma rog, asta daca nu punem la socoteala blana lui lunga, care nu e prea usor de intretinut. Si totusi, intovarasirea" cu el aduce stapanului atata bucurie, veselie si caldura, incat restul conteaza prea putin.// //loana Irimiea— arbitru chinolog//

Desi a „pus piciorul" in Europa continentala de abia in anii 1960 (prim data Tn Olanda), **Bearded Collie** a obtinut un loc de invidiat in inima chinofililor. Acet caine are o pofta de viata deosebita, este un bun elev, si are suficient curaj pentru a-i apara pe cei care ii iubeste. In privinta numelui, este adeseoi confundat cu **Bearded Collie** cu un „Var" bun cu Collieul, „nepot" lui Nizinny, **Bearded Collie** nu este asa de mare cat un Bobtail: dar nici asa de mic ca un Ciobanesc de Pirinei; spre deosebire de Bobtail, are coada.

//Istoria rasei// La sfarsitul secolului al XIX-lea, Scotia, Anglia si mai apoi lumea intreaga nu aveau ochi decat pentru mareie senior scotian **Collie**. Existau, totusi, si alti caini intrebuintati pe langa turmele de oi si numiti Highland Collie sau Scottish Sheep Dog. Din acesti caini, selectionati exclusiv pentru calitatile lor de caini ciobanesti, britanicii au obtimit intr-un timp relativ scurt **Bearded Collie**. Intrand in detalii, aflam ca asupra originilor rasei s-au formulat mai multe ipoteze. Prima, considerata de unii drept cea mai plauzibila, considera ca stramosul principal este Nizinny. Pe la sfarsitul secolului al XlV-lea, relatiile comerciale dintre Scotia si Polonia erau in plina dezvoltare. Cainii ciobanesti polonezi, stramosi ai actualului Nizinny, aveau o placere deosebita pentru lucru si, de aceea, se pare ca au fost importati de catre scotieni pentru ameliorarca raselor autohtone.

O alta ipoteza, cam prea fantezista, considera Komondorul drept stramos al **Bearded Collieului**. Autorii ei au si acum de explicat de ce si cum ar fi putut ajunge pana in Insulele Britanice un caine originar din stepele Ungariei.

O a treia varianta, care in opinia multora este cea mai realista, avanseaza ideea ca la originile Beardedului se afla caini de tipul Ciobanescului de Pirinei. Ipoteza se bazeaza nu numai pe buna asemanare intre aceste doua rase ci si pe date istorice: dupa ce normanzii (francezi) au cucerit Anglia (in 1066), relatia intre Anglia si Franta a fost foarte stransa, timp de secole bune. Majoritatea noii nobilimi engleze era venita din Franta, si, in secolul al Xll-lea, regii Angliei au devenit si duci ai Aquitaniei - adica exact acea regiune din Franta unde precursorii Ciobanescului de Pirinei erau foarte raspanditi. Trecand peste dezbaterile care au drept obiect originile indepartate ale rasei si avansand in timp, aflam ca, in Scotia, acum circa 200 de ani existau doua tipuri de **Bearded**. Unul, raspandit in zonele de granita, avea talia destul de mare, părul aspru, foarte lung, cu fir drept, şi un subpăr foarte bogat. Celălalt tip s-a dezvoltat în zonele înalte (High-lands) ale Scoţiei, era mai scund, cu păr nu atât de lung, uşor ondulat, şi avea un temperament mult mai vioi. Cu timpul, cele două varietăţi au fost încrucişate, rezultând Bearded Collieul actual. Desigur, primii crescători au fost scoţienii, iar părintele rasei este considerat James Dalgliesh, posesor al canisei Ellwyn, renumită pentru caracterul foarte „ciobănesc" al câinilor. în aceea epocă, **Bearded Collie** semăna foarte bine cu Bobtailul, motiv pentru care între amatorii celor două rase luau naştere frecvente conflicte.

Rasa a supravieţuit, fără îndoială, datorită abnegaţiei unor amatori. în primul rând doamnei Willison, crescătoare de succes şi mare specialistă a rasei, care, îndrăgostită de aceşti câini, a achiziţionat în 1944 o femelă maro, Jeanie, fondând crescătoria Both-kennar, care stă la originea rasei moderne. Acestei crescătoare i se datorează revigorarea şi dinamizarea selecţiei Beardedului, precum şi fondarea celui mai important Club englez al rasei. în cadrul acestui Club, doamna Willison, alături de alte două crescătoare, Mary Partridge şi Suzanne Moor-bouse, au reuşit să obţină omogenizarea şi creşterea numerică a şeptelului, îndeplinind, astfel, condiţii pentru ca rasa să fie recunoscută de Kennel Club. Astfel, în 1964 **Bearded Collie** este, în sfârşit, recunoscut oficial de către Kennel Clubul englez (apoi, aproape imediat, şi de către AKC). La ora actuală, în Anglia, **Bearded Collie** face parte din „clanul" celor mai iubite 20 de rase, înregistrându-se anual un număr de circa 1500 de pui. Deşi, acum 20 de ani, în SUA era aproape necunoscut, în anii '90 erau deja înscrise 800 de exemplare. De asemenea, în Scandinavia, Belgia, rasa este foarte apreciată, ca sa nu mai vorbim de Franţa şi Italia (în anii 1990, reputata canisă a celebrului şi regretatului arbitru Luciano Bernini număra peste 100 de exemplare de mare valoare).

Labrador Retriever - Generalitati
//ASPECT GENERAL//

Caine solid, foarte activ. Zona renala scurta. Craniul este lat. Cutia toracica este bine coborata, pieptul adanc, coastele bine dezvoltate. Trenul posterior si zona renala sunt late si puternice.

//COMPORTAMENT/ CARACTER// Calm, prietenos, foarte vioi si agil. Este inotator pasionat, are un nas excelent si aporteaza fara a sfasia vanatul. Companion fidel, capabil sa se adapteze in orice mediu familial. Inteligent, energic si docil, el isi doreste inainte de toate, sa-si multumeasca stapanul. E foarte bland si prietenos, nidodata agresiv, dar nici nu trebuie sa fie prea sfios sau fricos.

//CAP Regiune craniana:// ♦ Craniu: lat, bine conturat, dar fara ca obrajii sa fie carnosi sau proeminenti. ♦ Stop: marcat.

//Regiune faciala:// ♦ Trufa: lata, cu nari bine dezvoltate. ♦ Bot: puternic, aproape cilindric, niciodata subtire sau ascutit. ♦ Maxilare/dinti: maxilare puternice, de lungime medie. Dinti putemici, avand muscatura perfecta, regulata si complet in foarfeca, adica incisivii superiori sunt plasati in fata incisivilor inferiori, dar raman in contact strans; incisivii sunt plasati perpendicular pe maxilare. ♦ Ochi: de dimensiune medie, exprimand inteligenta si blandete; sunt maro sau deculoarea alunei. ♦ Urechi: nu sunt nici mari, nici grele, ci atarna pe langa cap si sunt prinse oarecum catre spate.

//GAT// Plin,fara cute sau piele flasca, puternic si solid; se insereaza intre umerii care sunt bine plasati.

//CORP// ♦ Spate: linie superioara orizontala. ♦ Zona renala: lata, scurta si puternica. ♦ Piept: destul de lat si cu buna adancime, cu coaste puternic arcuite, care dau toracelui aspect de butoi.

//COADA// Aspectul ei este o trasatura distinctiva a rasei: de lungime medie, foarte groasa la baza, subtiindu-se treptat catre varf, acoperita complet si uniform cu un par scurt, dens, cu fir gros, care ii da aspectul tipic, rotunjit, denumit „coada de vidra". Niciodata parul de pe coada nu trebuie sa formeze franjuri. Poate fi purtata vesel, dar nidodata curbata pe spate.

//MEMBRE ANTERIOARE//

Membrele anterioare au osatura buna si antebrat drept, de la cot la sol (vazut atat din fata, cat si din lateral). ♦ Umeri: lungi si oblici.

//MEMBRE POSTERIOARE// Tren posterior bine dezvoltat. Linia crupei nu coboara catre baza cozii (este orizontala). ♦ Genunchi: sunt bine angulati. ♦ Jareti: bine coborati. Jaretii apropiati - „coate de vaca" sunt defect eliminatoriu.

//LABE// Rotunde si compacte. Degetele sunt bine arcuite si cuzinetii plantari bine dezvoltati.

//M1SCARE S1 ALURI// Miscari degajate, cu pas de buna lungime. Membrele, atat cele anterioare, cat si cele posterioare, se deplaseaza in planuri paralele cu axa longitudinala a corpului.

//ROBA// ♦ Par: blana este o alta trasatura distinctiva a **Labradorului**. Parul de acoperire este scurt ss dens, fara onduleuri sau franjuri, cu fir gros, destul de tare, dar stralucitor. Subparul confers foarte buna rezistenta la intemperii. ♦ Culoare: monocolor negru, galben sau maron (maro-ciocolatiu sau maro-roscat, caficatul). Se accepta o mica pata alba pe piept. Culoarea galben cuprinde toate nuantele de la alb-galbui si crem pana la roscat (ca vulpea).

//INALTIME LA GREABAN// Inaltimea ideals este de 56-57 cm pentru masculi si DE 54-56 cm pentru femele.

//DEFECTE// Orice abatere fata de cele de mai sus constituie un defect. Fiecare defect se va penaliza in functie de marimea respectivei abateri. 

Labrador Retriever - Temperament, Intretinere, Probleme Medicale
//Temperament//
 * Labradorul** rămâne un câine activ şi va fi foarte nefericit dacă nu i se cere nimic. Să nu înţelegem greşit: un **Labrador** cu temperament corect nu este niciodată hiperactiv, agitat. Acestea sunt defecte de caracter şi apar la „înmulţitorii" de câini şi nu la crescătorii conştiincioşi. De aceea, dacă v-aţi hotărât să vă luaţi un pui, cereţi să vedeţi părinţii: comportamentul lor e un reper satisfăcător pentru temperamentul puiului. Oricum, să vă aşteptaţi să fie vesel, exuberant şi activ în „copilăria' 1ui care durează până pe la 3 ani. Deci. până la această vârstă, veţi avea un câine adult „pe dinafară", dar care, în mintea lui, e încă pui!

Una din particularităţile caracterului său rămâne frica de singurătate, fiind un mare sentimental care simte nevoia să fie în permanenţă înconjurat de oameni, motiv pentru care este exclus să fie adoptat de o familie ai cărei membri lipsesc zilnic câte 10 ore de acasă. In aceste cazuri, psihicul lui va fi afectat şi, coroborat cu lipsa de mişcare, poale deveni un câine problemă (distruge casa, urlă). In ceea ce priveşte selecţia, agresivitatea sau timiditatea excesivă exclud de la reproducţie. Este un prieten al copiilor, fiindu-le partener Ia joacă până la vârste înaintate.

//Intreţinere//

O atenţie deosebită trebuie acordată regimului alimentar, deoarece **Labradorul** are o tendinţă naturală de îngrăşare, constituţia lui de **Retriever**, de lucrător în medii reci, cerându-i o oarecare „rotunjime". Desigur, raţia zilnică va fi împărţită în două mese, pentru a reduce riscul producerii torsiunii stomacale. Exerciţiul fizic obligatoriu, dar bine dozat, îl va feri să se transforme într-un obez. In plus, o bună „porţie" zilnică de activitate fizică şi psihică îi este absolut necesară pentru a-şi păstra echilibrul comportamental. Trebuie educat, dar brutalitatea este absolut exclusă din educarea tui, deoarece inteligenţa sa deosebită îl face să nu suporte un tratament dur. Dar nu trebuie să cădeţi în cealaltă extremă! Există, din păcate, foarte multe persoane care îşi închipuie că echilibrul de caracter este la fel de bine „împământenit" în genele unui **Labrador**, ca şi culoarea blănii ori forma capului. Mizând pe această carte păguboasă, mulţi stăpâni au impresia că **Labradorul** este un câine care se educă singur şi nu e nevoie ca cineva să-i „explice" normele de bună-purtare. Un **Labrador** mârâie pe cineva? Nimeni nu se îngrijorează - că doar nu e vreun Rottweiler sau Ciobănesc German... Şi totuşi, este o greşeală enormă să ne închipuim că el ar fi încetat să mai fie câine. El este un câine şi are o logică de... câine! Nu poate trăi în „haită", fără o ierarhie clară, fără educaţia elementară: Aşa că, în absenţa unor repere obligatorii, el va reacţiona ca orice alt câine. II lăsaţi singur în casă mai multe orc: va devasta, va roade, va avea probleme de comportament. îl lăsaţi să se educe singur: va face tot pentru a deveni şeful haitei, va ignora ordinele, va mârâi din ce în ce mai puternic şi va sfârşi prin a-şi folosi dinţii! Un câine de vânătoare atât de inteligent şi activ, aşa cum este **Labradorul**, va deveni un huligan, dacă nu face suficientă mişcare şi e lăsat mereu singur în casă, câte 8 ore pe zi. Toţi **Labradorii** au părul perfect adaptat „serviciului" lor, termoizolator şi rezistent la apă, uşor de întreţinut. Blana lui nici nu are nevoie de mai mult de o pieptănare rapidă zilnică, folosind un piepten metalic cu dinţi deşi, şi o periere săptămânală pentru îndepărtarea firelor moarte şi curăţare. Puteţi folosi şi mănuşile speciale din cauciuc. **Labradorul** năpârleşte, dar nu excesiv. Baia cu şampon nu e necesară decât foarte rar.

//Probleme medicale frecvente//


 * Labradorii** au câteva probleme ereditare de care trebuie să se ţină cont în selecţie. Alături de boli ale ochilor (cataractă, atrofie retiniana progresivă), apar, mult mai frecvent, probleme ale articulaţiilor. **Labrador Retrieverii** erau, la origine, câini de talie mai mică, dar, selecţia pentru lucru a cerut creşterea taliei. A nu se înţelege că un **Retriever** e cu atât mai bun cu cât e mai mare! Această creştere a taliei a antrenat, se pare boli ereditare ale articulaţiilor displazia de şold şi maladia cotului. Fiind evidenţiată influeţa condiţiilor de viaţă în manifestarea sau evoluţia acestor boli sunt necesare câteva precizări: până la sfârşilul perioadei de crestere, proprietarii trebuie să supra vegheze raţia alimentară, eliminând excesul de proteine şi avand grijă ca animalul să fie mai de grabă un pic slăbuţ decât mai gras, iar, în ceea ce priveşte activitatea fizică, trebuie eliminat exerciţiile dure, care solicit articulaţiile (salturile) şi efort excesiv, dar, buna dezvoltare musculaturii este indispensabila înotul fiind ideal. Datorită urechilor căzute, 1a care se adaugă faptul că adoră si înoate, **Labradorii** sunt predispus la infecţii ale urechilor. Este foarte util să le controlaţi urechile câ mai des, urmărind două repere întâi, aspectul lor: să fie curate ş pigmentate corect (roz - la ce galbeni, un pic mai roşiatice 1a ceilalţi). Apoi este mirosul: o ureche sănătoasă nu miroase. Curăţaţi săptămânal urechile (nu cu apă) şi uscaţi-le bine după fiecare partidă de înot. Dacă apar probleme, mergeţi repede la medic, pentru a preveni cronicizarea bolii. Şi nu uitaţi o mare problema pe care am amintit-o deja şi aduce oricărui câine mari necazuri obezitatea.

Labrador Retriever - "Valetul" devine vedetă
La sfârşitul secolului al XIX-lea, rasa era bine reprezentată în Marea Britanie. în anul 1903 a fost recunoscută de Kennel Clubul Englez: beneficiase deja de câteva decenii de selecţie, iar exemplarele provenind din crescătoriile britanice erau mai performante decât cele din Terra-Nova. între cele două războaie mondiale a fost prima epocă de aur a **Labradorului**. în această perioadă, a strălucit numele contesei Howe, care a produs exemplare de o calitate excepţională. Printre cei mai celebri **Labradori** din perioada interbelică se află Banchory Balo (campion al anulului 1919, atât în probele de lucru -fieId trial, cât şi în concursurile de frumuseţe), Cheveralla Ben of Banchory şi Bramshaw Bob. Şi toţi s-au aflat în proprietatea contesei Howe! Cei doi din urmă sunt singurii **Labradori** care au reuşit, până acum, să câştige titlul suprem - Best in Show - la Crufts: Ben în 1937, iar Bob doi ani'la rând, 1932 şi 1933 - o performanţă încă neegalată de vreun alt câine.

Cel de-al doilea război mondial a stopat ascensiunea popularităţii **Labradorului**, astfel încât prin anii 1950 ajunsese să fie foarte puţin cunoscut publicului chinofil. Apoi, pe parcursul următoarelor două decenii, situaţia se schimbă radical. **Labradorul** îşi construise treptat o solidă reputaţie, atât în concursurile de lucru, cât şi în cele de frumuseţe, încât ajunge să ocupe, la începutul anilor 1970, locul al doilea în I topul popularităţii în Marea Britanie, ameninţând să detroneze Ciobănescul German. în Statele Unite, în aceeaşi perioadă, **Labradorul** ocupa doar locul 20, şi aceasta pentru că, la acea epocă, preferinţele americanilor erau îndreptate către rasele mici, de companie, în special Cocker şi Caniche. Dar situaţia nu a rămas aşa: **Labradorul** devine Nr.l, atât în Anglia (1989) cât şi în SUA (1991)! Şi de atunci încoace, nu a coborât mai jos de locul 3! Iar dacă în ţări precum Germania, Olanda sau cele nordice, Goldenul este mai popular, aceasta nu a împiedicat **Labradorul** să ajungă astăzi rasa cea mai răspândită în întreaga lume.

//Negru sau galben? Dar ciocolatiu?//

In 1899, din părinţi negri, se născuse primul **Labrador** galben, Ben Hyde, şi el a devenit strămoşul tuturor exemplarelor galbene de astăzi. Apoi, Cluburile dedicate **Labradorilor** s-au înmulţit, iar în 1924 a apărut Yellow **Labrador** Club, care se ocupa în exclusivitate de exemplarele galbene. Succesul înregistrat de „noua" culoare fiind foarte mare, Yellow **Labrador** Club a luat naştere tocmai pentru a promova exemplarele galbene. Prin anii 1940, la crescătorul englez Severn, s-au obţinut primii pui ciocolatii, având ambii părinţi negri. Gurile rele susţineau că ar fi rezultatul unei împerecheri cu alte rase. „Bârfa" nu trebuie luată în consideraţie, deoarece există documente care menţionează că apărea aceasta culoare şi cu mult timp înainte, chiar şi la Câinele de Saint John. Monta fiind repetată, au mai rezultat încă doi pui de această culoare. Totuşi, abia în 1964 a apărut primul campion ciocolatiu - Cook Ridge Taneo. Din păcate, roba chocolat, rămâne rară, deoarece, de cele mai multe ori, este asociată cu ochii galbeni, care sunt defect de excludere. In ceea ce priveşte împerecherea între exemplare de culori diferite, nu există nici o restricţie. Din părinţi negri, pot rezulta şi pui galbeni sau chocolat. într-un cuib pot apărea pui din toate cele trei culori. Singurele reguli absolute în transmisia culorilor sunt: dacă ambii părinţi sunt galbeni, nu vor rezulta pui negri sau chocolat, iar din părinţi chocolat rezultă doar pui galbeni sau maro, niciodată negri. în afară de culoare, nu exista nici o altă diferenţă, deşi teoria „folclorică" şi absurdă este că cei negri sunt mai buni vânători, cei galbeni mai leneşi, iar cei ciocolatii mai încăpăţânaţi.

Vorbind de culoare, trebuie să amintim şi că mai sunt, dar extrem de rar, şi accidente: - Dudley - este denumirea pentru exemplarele galbene cu pete chocolat sau pentru cele cu trufă şi pleoape roz (anomalie genetică rarisimă); - există şi exemplare roşii, ca vulpea, dar sunt considerate variante de galben, nepenalizate. Totuşi, în arbitraj se preferă galbenul mai deschis; - cei argintii sau albaştri sunt deseori bănuiţi a avea infuzie de Weimaraner. Unii îi consideră maro sau negru cu pigment slab (diluat). Cel mai rezonabil, şi făcând analogia cu Dobermannul, este să speculăm că cei argintii sunt ciocolatiu slab pigmentat (diluat). Oricum, şi albastrul şi argintiul sunt variante extrem de nedorite.

Tot la capitolul pigmentaţie, nu rar vedem exemplare galbene a căror trufă se decolorează pe timpul iernii, numită şi „nas de iarnă", dar care vara îşi recapătă culoarea. E un fenomen care apare în urma expunerii la frig, frecvent şi la alte rase, şi nu se penalizează. Pentru a-i diferenţia de dudley, verificaţi pleoapele şi gingiile, care la dudley sunt deschise la culoare, pe când la ceilalţi sunt negre. în concluzie, atâta timp cât se respectă prevederile Standardului, alegerea culorii rămâne doar o chestiune de gust, căci **Labradorul**, fie el galben, negru sau maro, rămâne acelaşi sportiv fără pereche, stilat şi plin de viaţă, şi, mai ales, un excelent companion.

//**Labradorul** - câine multilateral//

Dragostea pe care i-o poartă şi „nevânătorii" este pe deplin justificată, pentru că **Labradorul** este elogiat atât pentru munca sa în rândul efectivelor poliţiei, cât şi în armata, precum şi drept ghid pentru nevăzători (calităţile şi docilitatea lui deosebite îl fac să alcătuiască efectivul cel mai numeros al câinilor ghizi pentru nevăzători). Şi adevărul este că **Labradorul**, în dorinţa lui de a fi pe placul stăpânului sau, este gata să facă aproape orice: îşi pune nasul „la muncă" pentru depistarea diferitelor substanţe sau pentru localizarea şi identificarea unor persoane, participă la tot soiul de probe de dresaj, conduce nevăzătorii, aportează orice îţi trece prin cap şi multe altele. De exemplu, datorită capacităţii sale olfactive deosebire (are 230 milioane de celule olfactive, faţă de 200 ale Ciobănescului German) este foarte utilizat: în depistarea drogurilor şi explozibililor. Apoi, flerul şi devotamentul deosebit au făcut din **Labrador** să înlocuiască, cu mare succes, chiar şi miticul Saint-Bernard în acţiunile salvamontiştilor. 

Labrador Retriever
//Conceput pentru vânătoare, **Labradorul** este azi o adevărată celebritate. Câine polivalent prin excelenţă, el ştie să fie un perfect câine de familie, câine sportiv sau neobosit câine utilitar. Cu efective care s-au multiplicat de 50 de ori faţă de anii 1970, şi care apoi s-au dublat în ultimii câţiva ani, **Labradorul** a reuşit el să-şi nu-şi piardă calităţile originare esenţiale? Oare cât de mult a fost el afectat de imensa popularitate de care se bucură? Şi această cotă a popularităţii lui va dura oare?//

Acest fiu al lui Neptun şi al Dianei, calin, frumos, plin de personalitate, înotător pasionat, este un sportiv de performanţă, adică exact contrarul unui câine „de canapea". Deşi prezent alături de şefi de stat, devenit un adevărat simbol al Republicii a V-a franceze, preferat de multe vedete din show-biz, nu trebuie să uităm ce este **Labradorul** cu adevărat, şi anume un excepţional câine de vânătoare. Au existat multe cazuri în care stăpânii, nepreveniţi de condiţiile de viaţă pe care trebuie să le ofere câinelui lor, au fost exasperaţi de mişcarea continuă a **Labradorului** prin casă şi şi-au abandonat câinele. Destul de multe au fost şi situaţiile când exemplare de **Labrador** au devenit agresive datorită lipsei totale de activitate şi de educaţie. Şi acestea sunt doar o parte dintre efectele nocive pe care popularitatea le poate induce.

//Originile rasei - între legendă şi mister//

Primul lucru pe care trebuie să-1 ştim despre rasă este că **Retriever** este un cuvânt de origine engleză, care înseamnă aportor, ceea ce indică „rezonul" pentru care **Labrador Retrieverul** a fost selecţionat. Ca rasă distinctă, **Labradorul** a apărut în Anglia, pe la sfârşitul secolului al XlX-lea, selecţia pornind de la câini „importaţi" din zona peninsulei **Labrador**, ceea ce justifică denumirea rasei.. însă, pentru a încerca să descoperim originile vedetei noastre, trebuie să ne „deplasăm" în insula Terra-Nova. în secolul al XV-lea, Giovani Cabota, navigator italian aflat în serviciul englezilor (şi botezat John Cabot de către aceştia), a explorat coastele peninsulei **Labrador**, descoperind astfel insula Terra-Nova (situată în nord-estui continentului american). Din motive lesne de înţeles, el a numit-o Insula Morunilor. Cu timpul, adică de prin secolul al XVIII-lea, Terra-Nova a început să atragă pescari din Franţa, Anglia, Ţara Bascilor, Portugalia, veniţi să exploateze bancurile de moruni. In munca lor, pescarii erau ajutaţi de nişte câini negri strămoşii actualului **Labrador**. Cu toate acestea, chiar dacă rasa a fost obţinută pornind de la câinii din insula Terra-Nova, este foarte greu de crezut că acei câini erau originari chiar de pe respectiva insulă. O altă problemă este că, mai mult ca sigur, marinarii şi pescarii de pe Terra-Nova nu s-au apucat să-şi aducă din Europa câini care să-i ajute, nu de alta dar, până atunci, era ceva total neobişnuit să vezi câini pe post de „pescar-adjunct". Unde mai pui că în Europa secolului al XVIII-lea nici nu existau câini asemănători celor din Terra-Nova.

Iar dacă strămoşii **Labradorilor** nu veniseră din est, nu mai rămâne decât o posibilitate: sosiseră de undeva din vest, adică de pe coastele Amcricii. Este cea mai plauzibilă dintre ipoteze, dar nu ne lămureşte prea mult, căci rămâne încă imposibil de aflat de unde şi cum au ajuns ei în peninsula **Labrador**. Aşa că originile strămoşilor rasei rămân învăluite de un mister total, mister care a şi dat naştere unei legende, conform căreia **Labradorul** a fi rodul iubirii între un câine de pe insula Terra-Nova şi... o vidră. Indiferent cum ar fi ajuns câinii până în neospitaliera Terra-Nova, cert este că acest „voiaj" a fost profitabil pentru ei. Datorită condiţiilor specifice de pe insulă, ci au căpătat o extraordinară rezistenţă, excepţionale aptitudini de înotători şi un foarte dezvoltat instinct de aportor. Aşa se face că au început să-şi „câştige existenţa" ajutând pescarii de pe insulă, fiind un adevărat spectacol să urmăreşti cum câinii se aruncau la prima comandă în apa îngheţată şi aduceau plasele de peşte la mal. Se povesteşte că erau atât de bine dresaţi, încât puteau să prindă şi peştii scăpaţi din plase.

Două tipuri principale de câine, amândouă negre, îndeplineau această misiune. Primul tip, numit uneori Terra-Nova de Saint-John un adevărat colos cu labe palmate, acoperit de un păr abundent - era mai frecvent folosit, atât pe chei cât şi pe uscat, pentru tracţiune dar şi ca paznic, câine ciobănesc, salvator de la înec, şi din el a fost obţinută actuala rasă Terra-Nova. Celălalt tip, de talie inferioară, cu par mai scurt, uneori denumit şi Câinele de Saint-John (Saint-John este capitala insulei), era regele incontestabil al ţărmurilor şi este aproape sigur că el a fost strămoşul direct al **Labradorului**.

//„Valetul" câinilor de aret britanici//

Cum câinii erau foarte utili în Terra-Nova, numărul lor a început să crească tot mai mult. Atât de mult încât guvernatorul insulei a hotărât că şeptelul canin trebuie redus şi, drept urmare, în 1815 a interzis oricărei familii să deţină mai mult de un câine. Acesta a fost unul dintre motivele pentru care unii Câini de Saint-John au luat drumul Angliei şi foarte multe exemplare au însoţit marinarii englezi întorşi iarna acasă, după campaniile de pescuit. Astfel, celui care urma să devină **Labrador Retrieverul** i s-a deschis un nou drum. Se pare că primii câini veniţi din Terra-Nova au fost debarcaţi la Poole, principalul port englez în care ancorau corăbiile încărcate cu moruni. Exemplarele de Terra-Nova de Saint-John, fiind mai mari, cu o frumoasă blană lungă, au atras imediat atenţia chinofililor, în timp ce „verii" lor, Câinii de Saint-John, deşi erau înotători la fel de buni, nu aveau un aspect suficient de „comercial". Din fericire, vânătorii englezi au remarcat formidabilele aptitudini ale acelor câini care, deşi arătau destul de neobişnuit, erau deosebit de rezistenţi la efort şi aportau cu mare pasiune. Şi nu vorbim despre nişte vânători oarecare, ci despre gentlemanii sportivi şi nobili, oameni cu averi considerabile, cu vaste domenii de vânătoare, dai" şi cu pasiune pentru creşterea câinilor. Ei au avut ideea judicioasă de a utiliza Câinii de Saint-John pentru a scotoci, a „ridica" şi aporta vânatul. Până atunci, pentru a nu-şi obosi magnificii lor câini de met, la aportarea vânatului (mai des din apă), vânătorii se ajutau de Spanieli, câini polivalenţi.

Rezultatele muncii de selecţie le-au răsplătit crescătorilor pe deplin eforturile: în primele concursuri organizate pentru **Retrieveri**, **Labradorul** şi-a surclasat net adversarii. Pe teren, făcea adevărate minuni, lucrând în echipă şi rezervându-i-se un rol pe măsură: câinele de aret făcea cheta şi ridica vânatul, vânătorul trăgea cu arma, după care **Retrieverul**, rămas la picior, pleca la comandă şi aducea vânatul, timp în care pontatorul îşi putea relua cheta fără să se obosească prea tare. Aşa se întâmplă că **Labradorul** a fost o vreme considerat „valetul" Setterilor şi Pointerilor. Deşi el era mai degrabă coechipierul lor, talentul lui deosebit conferindu-i o valoare de necontestat.
 * Labradorul** nu ştia, desigur, nimic despre vânătoare, dar prezenta toate calităţile de bază pentru a deveni un excelent **Retriever**. [[image:http://bp2.blogger.com/_EJ-ASWLS-4s/Rz88pv8z0yI/AAAAAAAAAE0/P3gwWYlQ3PU/s400/labra4.jpg link="http://bp2.blogger.com/_EJ-ASWLS-4s/Rz88pv8z0yI/AAAAAAAAAE0/P3gwWYlQ3PU/s1600-h/labra4.jpg"]] Apoi, exemplarele aduse din Terra-Nova erau destul de eterogene în privinţa aspectului. Pentru a remedia eterogenitatea morfologică şi lipsa de „experienţă" la vânătoare a Câinilor de Saint-John, crescătorii englezi puteau alege între două soluţii: să încrucişeze acei câini cu exemplare din diferite rase de vânătoare sau să înceapă o selecţie riguroasă, fără aport de sânge străin. Rezultatul celor care au adoptat prima varianta a fost obţinerea primilor **Retrieveri**, adică Goldenul, Curly-Coatedul şi Flat-Coatedul. A doua metodă a dus la obţinerea **Labradorului**. Selecţia „oficială" a rasei a început prin 1822, tonul fiind dat de lordul Malmes (canisa Malmesbury's), el fiind şi cel care a ales pentru noua rasă denumirea de **Labrador**. Curând i s-au alăturat şi alţi pionieri, printre ei nu-mărându-se ducele de Buccleuch, lordul Scott, conţii Klunsford şi Home. Acestora li se datorează apariţia **Labradorului** modern: masculul Buccleuch Avon, născut în 1885 (din părinţii Malmesbury's Tramp şi Juno), este considerat strămoşul tuturor La-bradorilor englezi. Alegerea lor, şi anume selecţionarea rasei pure, aşa cum venise ea din Terra-Nova, s-a dovedit a fi cea mai inspirată. O anecdotă povesteşte că, în timpul unui voiaj în Terra-Nova, un amic al contelui de Klunsford, însărcinat de acesta să caute pe insulă câteva exemplare de valoare, a primit următorul sfat de la un crescător: „mergeţi în Anglia şi adresaţi-vă domnului Holland Hibert, căci dânsul are cei mai buni **Labradori**". în realitate, domnul Holland Hibert nu era altcineva decât contele de Klunsford!

Leonberger
//Scurt Istoric//

Este uriaş, puternic şi blănos, cu o coamă galben-ruginie - un veritabil molossoid, descendent al Dogului de Tibet. Chiar dacă seamănă cu un leu, numele rasei provine de la oraşul german Leonberg. Dincolo de disputele pe marginea originilor rasei, **Leonbergerul** este un câine admirat atât pentru fizicul impunător, cât şi pentru caracterul lui minunat: este un paznic eficient, plin de viaţă, blând şi afectuos. Oraşul Leonberg, din regiunea germană Bade-Wiirttenberg, a fost întemeiat cu peste şapte secole în urmă, iar emblema lui conţine imaginea unui leu. încă de la începuturile sale, oraşul era un important centru de comercialiyare a cainilor. Apoi, în a dona jumătate a secolului al XIX-lea a devenit celebru pentru o alta „marfă", care atragea cumparatorii din toată Germania. cânii mari, impunători şi frumoşi, cu aspect leonin, numiţi **Leonberger**, în cinstea oraşului. Pe atunci, principalul crescător şi promotor al acestor câini era Heinrich Essig (1808-1889). Mai mult, acest personaj a pretins ca este chiar creatorul rasei. Aceasta calitate a fost recunoscuta oficial in timp de aproape un secol pana la sfarsitul anilor 1970. Heinrich Essig a ocupat mult timp functia de consilier municipal al micului oras Leonberg. In aceasta perioada, cainii mari erau la moda, asa ca Essig si-a infiintat o canisă foarte productiva. Dupa unii autori, el ar fi sugerat ca i-a venit ideea sa obtina un caine semanand cu un leu, in dorinta de a crea o rasa embematica pentru oraşul său. în acest scop, Essig susţinea că ar fi încrucişat un mascul de Saint Bernard cu o femelă de Terra Nova, albă cu pete negre (Landseer). Apoi, daca este să-1 credem, puii obţinuţi i-a împerecheat cu exemplare de Câine de Pirinei şi astfel, în 1876, au rezultat câini care arătau aşa cum şi-a dorit el. Chiar dacă Essig nu a adus nici o dovadă în sprijinul afirmaţiilor sale, povestea oferită de el a constituit, până nu demult, varianta oficială cu privire la originile rasei. în ultimele decenii ale secolului trecut, această pretinsă istorie a **Leonbergerului** a început să fie puternic contestată. Doctorul Maurice Luquet, în cartea sa consacrată rasei, pune în evidenţă existenţa unor importante neconcordanţe în „varianta Essig". Apoi, în 1979, Letellier - în teza sa de doctorat asupra **Leonbergerului**, teză pe care a susţinut-o la Şcoala Naţională Veterinară de la Maison-Alfort - arată că este imposibil să se fixeze caracteristicile unei rase într-un număr de generaţii atât de mic, precum pretindea Essig. Mai mult, cercetările lui Letellier demonstrează că, din punct de vedere genetic, este exclus să se obţină coloritul **Leonbergerului** pornind de la Saint Bernard, Landseer şi Câine de Pirinei.

Actualmente, există specialişti care cred ca la originile **Leonbergerului** stau vechi câini ciobăneşti din Alpii Elveţieni, mai precis din zona Lowenberg (Muntele Leului). Se pare ca acest tip de câini molossoizi, mari şi puternici, având colorit roşcat şi aspect leonin, urmaşi ai Dogului de Tibet, existau de mai multe secole în Elveţia şi în sudul Germaniei. Ei ai fost semnalaţi, de exemplu, în Austria secolului al XVlII-lea, la curtea lui Metternich. Aşa că, pentru unii chinologi, printre care Gerhard Zerle, preşedintele **Leonberger** Clubului german, Essig nu a fost altceva decât un „comerciant de câini", care Leonberg câini originari din Elveţia. Acum este aproape sigur că Essig nu a fost, nici pe departe, chinologul care părea a fi (vocile cele mai dure numindu-1 chiar impostor), dar trebuie să recunoaştem că a fost, totuşi, un comerciant genial. Şi-a făcut o publicitate deosebit de eficientă, a adus rasa în atenţia întregii lumi chinofile a momentului, câinii produşi de el având mare succes şi ajungând să fie exportaţi la preţuri astronomice pentru acea epocă. Printre marile personalităţi care şi-au arătat interesul faţă de câinii lui Essig se numără împărăteasa Elisabeta a Austriei (împărăteasa Sissi), Garibaldi, Cancelarul Bismarck şi Richard Wagner.

Incepând de prin 1890, adică după moartea lui Essig, **Leonbergerul** a devenit brusc obiectul a numeroase critici din partea chinologilor germani. Unii spuneau despre el că nu este altceva decât un „avatar" al Saint Bernardului şi că îşi datorează popularitatea în primul rând faptului că o epidemie de jigodie decimase efectivele crescătoriei de la mănăstirea Saint Bernard, tocmai într-o perioadă în care cererea de pui era foarte mare. Richard Strebel, cunoscut chinolog german, scria chiar, în 1905, că „**Leonbergerul** a fost o păcăleală, care a durat un timp (...)". în ciuda detractorilor, un mic grup de entuziaşti s-a încăpăţânat să se ocupe de selecţia rasei şi, astfel, în 1895 a fost redactat primul Standard. în acelaşi an, a avut loc şi adunarea generală a Clubului Internaţional de **Leonberger**, cu sprijinul celebrului pictor animalier Albert Kull. Primul război mondial a dat o lovitură aproape fatală rasei şi, doar datorită eforturilor câtorva crescători, selecţia **Leonbergerului** a fost reluată în 1922. Apoi, după cel de-al doilea război mondial, în special datorită lui Albert Kienzle, au mai putut fi repertorizate, în Germania, 321 de exemplare.

Doctorul M. Luquet, în cartea pe care a dedicat-o rasei, remarcă un fapt interesant: „Am fost mereu uimit de convingerea şi de vigoarea cu care mi se descriau şi cele mai mici gesturi sau amănunte din viaţa de zi cu zi a unui **Leonberger**. (...) Desigur, mulţi alţi câini sunt iubiţi şi admiraţi, chiar adoraţi de către stăpânii lor, dar, credeţi-mă, global discutând, stăpânii nici unei alte rase nu vorbesc despre câinii lor precum cei care au un **Leonberger**. Ai spune că stăpânii de **Leonberger** alcătuiesc un soi de confrerie." Este clar că numai un câine absolut special ar fi putut crea o asemenea relaţie. Iată care este, conform Standardului, caracterul **Leonbergerului**: „îndeplinind rolul de câine de familie, **Leonbergerul** trebuie să fie un companion agreabil şi afectuos, care să-şi însoţească stăpânii oriunde, fără a pune probleme de comportament, şi care sa se distingă printr-o atitudine foarte tolerantă şi prietenoasă faţă de copii. Trebuie să fie calm, ascultător şi să se poată conta pe reacţiile şi pe docilitatea lui. Cerinţele impuse în ceea ce priveşte stabilitatea caracterului sunt, în mod special, următoarele: să aibă încredere în propriile forţe, să fie calm, reţinut şi ponderat (inclusiv atunci când se joacă), să fie dotat cu aptitudini de lucru şi capacitate de subordonare, să poată învăţa uşor, să aibă discernământ, iar comportamentul său să nu fie afectat de zgomotul sau de agitaţia din jur." Aşadar, putem spune despre **Leonberger** că este un „uriaş bonom", calm şi reţinut. Dar atenţie! Calmul lui nu înseamnă apatie, căci acest câine se poate transforma instantaneu într-un paznic feroce, atunci când este vorba să-i protejeze pe cei slabi care-i sunt lăsaţi în grijă, fie că aceştia sunt stăpânii, copiii - faţă de care manifestă o răbdare fără margini - ori animalele mai mici din ograda „lui". In asemenea situaţii, atuurile sale sunt forţa, curajul şi aspectul care impune respect. Rareori veţi vedea un Leonberger dezlănţuit, dar, când o face, este înfricoşător.

Acest uriaş preferă să trăiască permanent alături de stăpâni şi este, poate, un pic prea dependent afectiv de prezenţa acestora. Chiar dacă are nevoie de exerciţii fizice, nu este un câine agitat, iar trecutul lui de câine ciobănesc îl îndeamnă ca, în majoritatea timpului, să se posteze într-un loc strategic din locuinţă, de unde să poată supraveghea cu discreţie activitatea familiei. Chiar dacă aceste trăsături de caracter sunt native la un Leonberger, socializarea şi educaţia sunt determinante pentru formarea comportamentului şi caracterului său, precum în cazul oricărui alt câine. Lucru absolut normal pentru specia canină, Leonbergerul poate încerca, la un moment dat, să devină „şeful", motiv pentru care, punând la socoteală şi extraordinara lui forţă fizică, stăpânul trebuie să se impună în relaţia cu puiul, încă de la cea mai fragedă vârstă. Deci, nici nu se pune problema sa lăsaţi tânărul Leonberger să-şi închipuie că poate ocupa locul dominant în familie: calmul, fermitatea şi consecvenţa în educaţie sunt elementele care vor determina câinele sa înţeleagă că stăpânul este cel care comandă. In fine, deoarece relaţia pe care o are cu stăpânul contează foarte mult pentru el, un Leonberger care este certat sau pedepsit prea des devine un câine trist. Faţă de celelalte animale, Leonbergerul nu este, în mod natural, agresiv şi nici nu trebuie încurajat sâ devină astfel. Cazurile de agresivitate faţă de câini, sau faţă de oameni, sunt exclusiv rezultatul lipsei de socializare şi al greşelilor de educaţie.