Functiile++locuintei+-+Aciu+Alin

În contextul acestor aspecte, se evidenţiază raportul dintre funcţie (conţinut) şi cadru (formă) specific aşezărilor umane aflate în continuă dezvoltare. Înainte de toate locuinţa reprezintă, după cum afirma şi Le Corbusier, “un înveliş care răspunde anumitor cerinţe şi stabileşte raporturi juste între ambientul cosmic şi fenomenele biologice umane”, şi mult mai mult decât aceasta.

O parte dintre funcţiunile legate de satisfacerea cerinţelor biologice sunt măsurabile. Însă analizând omul într-un context mai larg, cum este cel social, descoperim o serie de valenţe noi ale locuinţei, grupate în “funcţia de reprezentare”. Pe baza analizei şi cunoaşterii procesului evolutiv a construcţiei de locuinţe putem surprinde aspectele funcţiei de reprezentare a complexului rezidenţial, funcţie prin care locuinţa contribuie activ la afirmarea condiţiei umane.

Gradul de satisfacere a cerinţelor nu este raportat numai la locatar ci comparat şi cu limitele colectivităţii din care el face parte. Rezultă o scară valorică care reflectă alcătuirea acestei colectivităţi şi precizează poziţia socială a individului considerat. Dorinţa perpetuă de evidenţiere a propriei personalităţi, de recunoaştere publică a locului ocupat în comunitate îşi poate găsi în amplasare, imaginea exterioară si amenajarea locuinţei un larg câmp de manifestare.

De Lauwe precizează, referindu-se la valenţele de reprezentare, că “fiecare obiect are o valoare relativă şi posesia sa oferă beneficiarului nu numai un avantaj material, ci şi un motiv de consideraţie socială… Aceasta este legată de nevoia de comunicare şi de relaţii colective”. Caracterul de reprezentare al locuinţei s-a manifestat încă de la începutul organizării sociale a oamenilor. Arhitectura este însăşi imaginea omului, cu toată variabilitatea lui de forme, de dibăcie tehnică, de mijloace de comunicare cu ceilalţi oameni, în evoluţia din ce in ce mai complexă. Din totdeauna oamenii au făcut diferenţă între aşa-zisul container şi spaţiul propriu-zis locuit şi personalizat de om.

Într-o primă perioadă când cadrul construit de om nu căpătase suficientă autonomie în raport cu natura înconjurătoare, când dimensiunea redusă a colectivităţilor şi mijloacele materiale modeste limitau decalajele sociale, caracterul de reprezentare al locuinţei avea o accentuată încărcătură simbolică ( ex.: oraşul religios – Babilon ). Mărimea, amplasamentul, stabilitatea în spaţiu şi orientarea clădirilor din aşezările primitive se supuneau unor credinţe mitice legate de succesiunea anotimpurilor sau traiectoria soarelui, ca şi cum respectarea ordinii cosmice ar putea transfera comunităţii propria permanenţă şi armonie.

Într-un oraş medieval, ordinea urbană este raportată la biserică, sistem feudal şi artizanat. Fiecare plan urban era proiecţia nemijlocită a obiectivelor clerului, a nobilimii feudale sau a breslei negustoreşti. Un prim efect l-a constituit conturarea în oraşe a unor zone diferenţiate din punct de vedere al categoriilor de locuinţe, de dotări şi amenajări, reflectând direct structura socială a comunităţii. Evident, conturarea cartierelor s-a desfăşurat cronologic, ţinând seama de valoarea terenului, de elementele naturale, istorice sau funcţionale corespunzătoare. O dată în plus, spaţiul de locuit apare ca un limbaj prin care oamenii de aceeaşi cultură comunică între ei.

Spre deosebire de valenţele de reprezentare ale exteriorului, amenajările interioare, mai puţin statice, înregistrează cu fidelitate devenirile sociale ale locuinţei. Deoarece o locuinţă nu poate corespunde la nesfârşit posibilităţilor şi aspiraţiilor unei familii, trecerile de la o categorie socială la alta sunt de regulă însoţite şi de schimbarea domiciliului