Aurul,+argintul+si+platina+-Ardelean+Gianina

Aurul,argintul si platina sunt metale pretioase care pot fii folosite ca podoaba. Aurul, argintul şi platina se găsesc în stare pură iar frumuseţea, raritatea şi stabilitatea lor chimică le fac foarte valoroase.

Aurul este elementul cunoscut din cele mai vechi timpuri. Fiind răspândit în stare nativă în natură, el se putea obţine uşor în cantităţi mici. Se crede ca aurul a fost descoperit înaintea cuprului. Cules sub forma unor bucăţi strălucitoare din nisipurile râurilor şi din depunerile aluvionare, aurul a fost dintotdeauna un metal de ornament, apreciat pentru luciul său galben, dar mai ales pentru stabilitatea sa faţă de agenţii corozivi. Uşor de prelucrat, prin ciocănire, el lua forma diverselor obiecte de podoabă sau de cult cunoscute în antichitate. Aurul pur (care este întotdeauna galben) este prea moale pentru folosirea sa ca bijuterie. Metalele care se folosesc în amestec cu aurul, pentru a-l întări, pot modifica culoarea acestuia, rezultând astfel un aur de diferite nuanţe de galben, alb şi roşu. Acest amestec determină numărul de carate al aurului. Este unul din cele mai dense metale. Omul preistoric a folosit foiţele si firicelele de aur la confecţionarea unor rudimentare podoabe (brăţări, idoli etc) pe care le modela după placul lui, supunându-le la bătaia cu ciocanul. Minereul bogat in aur, aşa cum provenea din vână era mărunţit cu multă răbdare in piuie (râşniţe, mojare) ], făcute la început din piatră, apoi din fier. Tulbureala produsă din măciniş era trecută la şaitroc pentru selecţionarea firişoarelor de aur (aurul, mai greu, rămânea la fund). Prelucrarea în şteampuri primitive era cunoscută din timpuri vechi. O roată de moară obişnuită mişca câteva baterii de lemn, alcătuite fiecare din câte trei pisăloage. Minereul fărămiţat manual (“părăclit”) cu ciocanul era aşezat în blocuri de fag întărite cu cremene, puse în dreptul fiecărui pisălog, prevăzut la capătul de jos cu saboţi de cremene sau de fier. Şuvoiul de apă, ce era indeobşte abătut dintr-un pârâu apropiat, mişca roata, iar fusul acesteia, cu ajutorul unor zimţi, ridica şi lăsa în voie pisăloagele să cadă în blocul de fag cu minereu. Măcinatul şi spălatul minereului erau ajutate de o şuviţă de apă, care trecea necontenit prin piua de lemn. Cam jumătate din aur rămânea în piuie, iar restul era purtat de firul de apă, sub forma unei tulbureli, printr-o sită şi apoi depusă într-un mic bazin numit “melegar”. Ceea ce nu trecea prin sită se numea “ţaglă”, ce se lua şi se spăla pe un “vălău”. “Hapul” rămânea pe “vălău”, iar resturile (“roamele”) într-un alt bazin, aflat la capătul “vălăului”. “Hapul” se strângea apoi şi se alegea din el, în şaitroc, aurul liber. Tulbureala scursă în “melegar” se prelucra prin spălare, fie pe “vălău”, fie pe un plan înclinat acoperit cu o ţesătură din lână scămoşată care avea menirea de a prinde fluturaşii şi granulele de aur Tulbureala se putea spăla şi cu ajutorul “hurcei”, ce era o ladă simplă de lemn, acoperită cu un ciur. Măcinişul, udat fără întrerupere şi mişcat prin greblare, lăsa să treacă prin ochii ciurului materialul fin purtător de aur. Aici, scândura de brad sau firele de lână ţesută, barau şi opreau fluturaşii de aur. Aurul se topea apoi intr-un mojar, până se obţinea o “galcă” de aur.
 * Aurul** este elementul chimic din tabelul periodic care are simbolul **Au** şi numărul atomic 79.

Titlui unui metal preţios indică continutul de metal preţios fin al unui aliaj, exprimat in miimi. Titlul se mai poate exprima în carate. Pentru metale, 1 carat înseamnă a 1/24-a parte. Aurul pur are 24 de carate; aur de 18 carate înseamnă 18 părţi aur şi şase părţi alte elemente, folosite de obicei pentru mărirea durităţii aliajului.

Marcarea aurului, argintului şi platinei este cea mai veche formă de protecţie a consumatorului. Marcarea metalelor preţioase şi a aliajelor acestora este operaţiunea de atestare a conţinutului de metal preţios fin prin aplicarea marcii de titlu, a mărcii de garanţie proprie a producatorului intern, a importatorului şi/sau a vanzatorului cu amănuntul ori, dupa caz, a marcii de certificare. Marcarea de garantie proprie- semn individual înregistrat la Autoritatea Natională pentru Protecţia Consumatorilor, care se aplică pe bijuteriile şi obiectele din metale preţioase sau din aliajele acestora de către producătorul intern, importatorul sau vânzătorul cu amanuntul. Marcarea titlului - semnul convenţional, diferit în funcţie de titlul metalului preţios, care se aplică pe bijuteriile şi obiectele din metale preţioase şi aliajele acestora. Marcarea de certificare- semn convenţional care se aplică pe bijuterii şi pe obiectele din metale preţioase sau aliaje ale acestora de către Autoritatea Nationala pentru Protectia Consumatorilor, în cazul în care producătorul intern, importatorul şi/sau vânzătorul nu sunt autorizaţi sau nu doresc să îşi aplice marca de garanţie proprie, la cererea acestora. Marca oficială garantează că piesa a fost testată şi de altcineva decât de producător şi se conformează standardelor de puritate.







Argintul era convertit in sare si putea fi spalat. Descris de acelasi Diodorus Siculus in sec. I i.e.n. procedeul era deja folosit pe la sfarsitul mileniului II i.e.n. Mai tarziu, pentru separarea aurului si argintului se folosea procedeul amalgamarii , fiind cunoscuta solubilitatea acestor doua metale nobile in mercur. O importanta imbunatatire in procesul de extragere a aurului apare in evul mediu, cand incep sa se dezvolte o serie de masini de sfaramat minereul ( steampuri ) actionate de forta apei. Dupa uscare minereul era topit in cuptor impreuna cu mangal. Plumbul si cuprul antrenau aurul si argintul si urmau apoi procesele de separare ce urmeaza a fi descrise in continuare. In istoria argintului se deosebesc 4 etape. Prima cuprinde numai perioada strangerii argintului sub forma nativa si este neimportanta in raport cu istoricul dezvoltarii metalurgiei argintului. Cea de a doua cuprinde utilizarea aliajelor naturale ,, electrum alb ’’, care in antichitate a trecut drept argint , dar de fapt era un aliaj al argintului cu proportii mici de aur. Acest tip de ,, argint‚’’ s-a gasit in ramasitele arheologice de la Ur, in Egipt ( perioada predinastica – 3200 i.e.n. ) , la Troia I si la Mohenjo Daro. El era relativ obisnuit in Mesopotamia in timpul ultimei periode de la Al’Ubaid si a fost descoperit si la Lagash, Uruk III etc. Un splendid vas de electrum s-a gasit la Lagash. A treia etapa in istoria argintului a inceput cu producerea acestuia drept ,, subprodus’’ la prelucrarea galenei ( sulfura de plumb ). Obtinera argintului pe aceasta cale nu a prezentat dificultati mari. O bucata de galena cand cade intr-un foc este usor redusa la plumb ; daca acest plumb este suficient de mult incalzit se oxideaza transformandu-se intr-o pulbere cenusie si rezulta o picatura de argint pur ( daca este plumb argentifer ). Este cert ca in felul acesta s-a descoperit prezenta argintului in galena. La scara mare operatia prezinta unele dificultati, intrucat galena contine putin argint. Extragerea argintului din plumb s-a facut prin descoperirea procedeului cupelarii. Prin aceasta oxidul de plumb ce se forma la oxidarea metalului intr-un foc este absorbit de un material cum ar fi cenusa de oase. A patra etapa in metalurgia argintului a fost separarea acestuia de aur din aliajul electrum. Despre acest lucru s-a vorbit mai inaite. Mai trebuie adaugat aici insa ca clorura de argint formata se reducea la argint cu ajutorul carbunelui de lemn. Raspandirea tehnicii extragerii si prelucrarii argintului s-a facut de-a lungul mileniului IV si mai ales III, in locuri cum ar fi insula Cipru si insula Creta , dar mai ales Troia , in vecinatatea careia se gaseau bogate zacaminte de argint Dupa ce minereul era supus procedeului de topire reducatoare, proportia de argint crestea la 3,5 kg/ t. Din plumbul argentifer argintul era extras prin cupelare. Metalul era topit intr-o vatra si incalzit la 900 – 1000 grade Celsius dupa care pe suprafata metalului se sufla aer, transformand plumbul in oxidul acestuia – litarga. O buna parte din oxid curgea peste marginea cuptorului, cealalta fiind absorbita in cenusa de oase folosita in incarcatura. In plus, pri incalziri si raciri succesive se accentua fenomenul de separare prin licuatie datorita unor temperaturi de topire diferite ale metalelor. Pe vatra cuptorului ramnea astfel argint de puritate 99%. Secolele care au trecut, dar mai ales intunericul alchimiei , care se va vedea ca nu era o inventie a evului mediu , nu au adus contributii importante in metalurgia aurului si argintului. Totusi, epuizarea in proportii din ce in ce mai insemnate a rezervelor de minereu de aur si argint a facut ca in ultimul veac metalurgia acestor doua metale nobile sa se imbogateasca cu noi tehnologii. Daca cianurarea, dar mai ales amalgamarea minereurilor ce contin aur , urmata de separarea aurului prin distilare , sunt metode cunoscute pe vremea anticilor , purificarea aurului prin electroliza este o metoda aplicata abia in secolul nostru. Evolutia metalurgiei aurului si argintului reprezinta o consecinta a cuceririlor tehnicii mai ales din ultimii 100 de ani. Trebie remarcat ca multe din obiectele din aur sau argint gasite la antici erau de o puritate remarcabila si fusesera obtinute prin aplicarea perseverenta a unor metode si procedee care se folosesc si in prezent.

Platina Despre platina Platina (simbol Pl) a fost acceptata ca metal pretios numai dupa a doua jumatate a secolului 19 si are luciu si culoarea alba. Este rar si mai greu decat orice metal pretios si se considera a fi mai pretios decat aurul. Platina este deseori folosita pentru a fixa cele mai valoroase pietre, pentru a se realiza astfel cele mai rafinate bijuteri. Platina tine cel mai sigur pietrele pretioase, deoarece taria si culoarea sa neutra sporeste stralucirea si profunzimea diamantelor si a pietrelor pretioase. Datorita densitatii si greutatii sale, se poate remarca o diferenta intre platina si alte metale pretioase Platina pentru a fi recunoscuta nu se marcheaza cu insemnul 'karat'. In Statele Unite se marcheaza cu PL sau PLAT. In Europa, platina se recunoaste dupa urmatoarele marcaje: 950 sau PT950. Pentru ca platina este cel mai pur metal, rar provoaca reactii alergice. Exista un interes crescand in ceea ce priveste bijuteriile de platina in toata lumea, verighetele fiind cea mai bine vanduta categorie. In grupa platinei, sunt incluse 6 metale asemanatoare: platina, paladiu, rodiu, ruteniu,iridiu si osmiu. Argintul este cel mai reflectiv si accesibil dintre metalele pretioase. Pretul sau scãzut permite prelucrarea sa intr-o manierã impunãtoare si inovatoare. Bijuteriile din argint "Sterling" deseori sunt prelucrate de cei mai renumiti designeri si pot ajunge la preturi cuprinse intre 100$ si mii de dolari. Standardul de calitate al obiectelor din argint este cel Sterling care are in compozitie 92,5 % argint si 7,5 % cupru. Marcaje: In general - Sterling Silver; Cel american -925; Cel european -935; Cel frantuzesc - 800; Cel rusesc -88 sau 84.