Vasile+Alexandri

Procedurile sintsctice pe care le prefera Alecs în opera sa poetică, în majoritatea lor , sînt specifice poeziei .Un procedeu sintactic folosit cu feluri expresive este repetiţia. Se întîlneşte repetiţia verbului la forma personală în rezultatul căruia se formează două proporţii dintre care prima se termină şi a două începe cu acelaş :Procedurile sintsctice pe care le prefera Alecs în opera sa poetică, în majoritatea lor , sînt specifice poeziei .Un procedeu sintactic folosit cu feluri expresive este repetiţia. Se întîlneşte repetiţia verbului la forma personală în rezultatul căruia se formează două proporţii dintre care prima se termină şi a două începe cu acelaş : „Afară ninge ,ninge şi apriga furtună ...” (Scrile de la Mirceşti) Se poate menţiona repetarea imediată a derivatelor aceluiaşi cuvînt : „Tu zîmbeşti ? .. Zîmbirea-ţi zice , Că e bună pentru noi ” (Sania ) Repetiţiile la distanţă sînt foarte variate prin structura lor. Substantivul repetat poate să fie însoţit de un determenativ adjectiv sau pronume posesiv : „ O!farmec, dulce farmec a veţii călătoare” (Scrile la Mirceşti) „ Crivatil din mează-noapte vîjie prin vîjelie” (Viscolul) „ Admirînd jocul lumiei pe splindoarele verdeţii , Admirînd în umbra caldă florile de prin poeme ” (Vînătorul) Frecvenţa în limba poeziei lui V.A. este repetarea prepoziţiei, care introduce părţi de propoziţee anogene : „Şi pe-ntinderia pustie, fără urme , fără drum” (Iarna) Se poate menţiona întribuintarea aceleiaş conjuncţii la începutul mai multor propoziţii interative, de obicei – la început de vers.Astfel este conjuncţia cînd, cum , că etc. „Şi privesc cum apa curge şi la cotiri ea se pierde Cum se shimbă—n vălure pe prundisul lumecos Cum adoarme la bulboace, săpînd malul nisipos ” (Malul Siretului) La fel de des este întribuinţată particula ”iată”, cînd se prezintă o succesiune de tablouri. În pastelul ”concertul în lumea” cinci versuri în care se prezintă oaspeţii veniţi să asculte privighetoarea, se încep cu ”iată ” : „Iată vin şi gîndacui în hlamide zmăltuite , Iată-n urmă şi albine aducînd în gură miere” (Concertul în lumea) Studiind repetiţia la V.A. putem observa, că nu în totdeauna se poate trage o linie de demarcare între repetiţia subiectivă şi cea obiectivă. Sînt multe cazuri, cînd poetul , prezentînd un fel de a fi a unui obiect ori al unei acţiuni , manifestă şi atidudinea sa subiectivă faţă de cele prezentate .De exemplu în versul : „Afară ninge, ninge şi apriga furtună ...” (Scriile la Mirceşti) funcţia obiectivă durativă a acţiunii verbului repetat nu este singura funcţie a repetiţie ; tot odată se manifestă si atitudinea subiectivă a autorului faţă de actiunea exprimata de verb. Avind o baza şi fiind prezentată în toată amploarea ei în pozitia lui V.A. şi a urmaşilor lui, repetiţia a intrat în limba literară contemporană ca norma sintactică .Se poate presupune că V.A. , cu mult mai larg decţt predecesorii săi , în chip de sistemă a adus repetiţia din poasia populară în cea cultă , a contribuit într-o bună masură la stabilire acestui procedeu ca normă grammaticală a limbii literare contemporane. Un procedeu sintactic cu funcţie asemănătoare repetiţie îl constitue părţile amogeiu. Roul cărora este de a sublimia, de a prezenta mai larg ideea cuprinsă într-un cuvînt. În limba poezii poetului cea mai frecventă este observată caracterizarea multiplă a unui obiect prin atribute omogene ce pot fi exprimate printr-un substantiv ori printr-un pronume :

„ E umbra unor nouri ; albii, uşori , mărunţi” (Tunetul) „Frumoasa, alba , jumă , cu formele rotunale Cu pulpa mărmurie, cu sîmal dulce val Ea pare ... ” (Scrile la Mirceşti) Dintre complementele circumstaţiale cel mai des este întribuinţaria mai frecventă a circumstanţialelor omogeni de loc, avînd la rîndul lor determinative. Ele pot fi exprimate prin adverbe locative ori prin substantive cu prepozie, cu sens locativ : „In grădini, în cîmpi , pe dealuri , prin poeni şi prin vii ...” (Dimineaţa) „În fund, pe cer albastru , în zare departată , La răsărit, sub soare , un negru punct s-arată .” (Oaspeţii primăverii) În poezia lui V.Alecsandri este întîlnită vorbire directă cu cele două forme ale ei - dialogul şi monologul .După cum se ştie, vorbirea directă , de obicei se întroduce într-o verb al zicerii. Astfel de verb în poezia poetului poate fi situat în postpoziţie, interpoziţie şi prepoziţia ei : „ ... un bîtlan ... --- Nu-i perea lumii ... vînătorul e poet ! ” (Balta) „Ce să fie ?...Cuib de fiară? O!minune!„zice el” (Cositul) În vorbirea directă la Alecsandri de obicei vorbeşte un om ori colectivitate de oameni, poetul dă glas păsărilor , copacilor , sau chiar razei de soare : „Cînd o pasăre maiastră, peste lan trecînd uşor , Zice : Dulce-a mai fi pîinea de la snopurile lor !.. ” (Secerişu) „El se scutură şi zice : --- În zădar tu, vrăjitoare ” (Bradu) „---De ce plîngi ?.. zice-o rază pe –a ei frunte strălucind ... ” (Puntea) Un alt procedeu sintactic ce este des intribuinţat în poezia lui V.Alecsandri este interogaţia şi exclamaţia, avînd bogate funcţii expresive. În cazul cînd în răspuns se cuprinde un compliment al predicatului, exprimat în interogaţie , aceasta poate fi simplu sau dezvoltat sau răspunsul poate cuprinde pur şi simplu o urmare a gîndului ori a acţiunii exprimate în interogativă : „Tu o rupi ?Ea te stropeşte cu fulg albi răcoritori ” (Sania) Exclamaţile în ciclurile de pasteluri pot avea structura şi funcţie diferită .Se pot deosebi : Exclamaţii afective ce sunt exprimate, de obicei printr-un interjecţie. Exclamaţii – adrtesări ce este exprimată prin două verbe în repetiţie, printr-un substantiv şi o particulă : „Dar tăcere !..Sus pe un frasin un lin freamăt se aude !..” (Concertul în lunca) Exclamaţia explicativă mai dese ori este exprimată printr-o propoziţie întreagă : „Ce să fie ?Cuib de feară ?O !minune !-zice el , Şi zîmbind, se pleacă iute de culege un cercel ! ” (Cositul) Explamaţea comparativă : „Printre stuhul ce se mişcă iată - o luntre vînătoare” (Balta) La cercetarea felurilor de propoziţie în limba poeziei lui V.Alecsandri mai mult am atras atenţia propoziţiilor principale legate prin coordonale şi propoziţiile secundare .În pastelul „Semănătorii” sunt 17 principale coordonate şi 1 secundară temporală, „Cositul ” sunt numai 2 propoziţii secundare şi acelea fiind locative legate prin coordonare , a doua fiind eliptică de conjunţie : „Mai devale-n cea dumbravă cu poiana tainuită Unde umbra pare verde şi de flori e—mblăsmuită ” (Cositul) Propoziţiile finale se introduc prin locuţiunea conjuncţională „ca” sau „ori” se exprimă numai prin conjunctiv : „Iar pe fete de copile înfloreşte trandafiri , Să ne aducă viu aminte de-ale verii înflorit ” (Gerul) Cele mai puţin frecvente este propoziţiile secundare comparative introduse prin conjuncţia „precum” : „Precum un rîu de munte Se varsă peste maluri ...” (Tunetul) În linii generale putem observa că poetul a depus o mare muncă de alegerea, de combinarea , de sintetizare pentru aşi reda gîndul şi simţirea în modul cel mai simplu şi tot odată cel mai expresiv. ...Cea ce caracterizează într-o mare masura limba unui scriitor este lexica : cuvintele şi reunirele de cuvinte—acel material de construcţie necesar oricărui creaţie. Adevăraţii scriitori mari ştiu să aleagă din vocabularul existent, ştiu să deosebiască elementele cu tendinţa de dispariţia şi să scrie astfel ca să fie inţeleşi şi gustaşi în toate timpurile .Tabloul general lexical în poezia lui V.A. prezintă o folosirea a termenilor populare a arhaizmelor , neologismelor , sinonime , antonime , omonime etc.. Cuvintele arhaice apar în limba poezieii lui în primul rînd pentru a reda coloritul timpului—acestea sînt aşa numite istorizme. Multe arhaizme folosite de Alecsandri s-au păstrat azi în limba vorbită. Astfel este pîrte, larmă , vaer , cange , cladă etc. . Unele arhaizme substantive din poezia poetului au numai fonetizme arhaice , ca în pastelul Chinez : „Au comori de plînte rare ce la umbră înfloria ” (Pastel Chinez) În pastelul „Sfîrşitul iernii ” poetul începe cu versurile : „S-a dus zăpada albă de pe întinsul ţării , S-a dus zilele babei şi nopţile vegherii ” (Sfîrşitul iernii) aici observăm unele denumiri norodnice, ca „zilele babei ” care este de fapt o sintetezare a unor tradiţii , adică denumirea norodnică a primelor zile ale lunii marţie , bazată pe sărbătoarea babei Dochia. Limba literară se îmbogaţeşte mereu cu numeroase cuvinte pentru noţiuni ori sensuri noi .Soarta neologismelor diferă de la un caz la altul .Astfel cuvîntul „profund” determină numai substantive abstracte ceea ce întîlnim şi la V.A. în versul : „Profundă nostalgie de lin, albastru cer. ” (Serile la Mirceşti) La fel mai întîlnim în poezia poetului şi neologisme—substantive, avînd şi derivate—adjective : „Dar ce văd ?.. în raza lunii o fantasmă se arată ” (Miezul iernii) „Văd trecînd în zbor fantastic a poveştilor minune ” (La gura sobii) Sinonimia este şi el un mijloc de îmbogaţire a vocabularului, de obucei aparţinînd aceleiaşi categorii gramaticale pentru ca sensul lecsical totdeauna o unitatea cu sensul lui gramatical. În poezia poetului sunt frecvente toate 3 categorii de sinonimie : sinonime idiografice, sinonime stilistice , sinonime gramaticale. Sinonimele ideografice sunt sinonime în timp, care au apărut în diferite perioade de dezvoltare a limbii .Astfel de sinonime de ideografice sumt cuvintele „a osîndi ” de origine Slavă , „a pedepsi ” de origine Greacă , sinonime cu anumite nuanţe semantice. Sinonimele stilistice se formează de cele mai multe ori pe de o parte dintr-un cuvînt, iar pe de altă parte dintr-o îmbinare de cuvinte .Ca de exemplu în pastelul „Secerişu” întîlnim sinonimul îmbinării „zori de zi--aurora”. „Pe cînd era încă umed de răsuflul aurorii .” (Secerişul) Pentru ca tablourile prezentate să fie mai plastice, mai vizibil , poetul foloseşte cuvinte concrete şi abstracte .Cu cît sfera unei noţiuni este mai largă , cu atît cuvîntul corespunzător este mai abstract .Alecsandri atribuie calităţi şi acţiuni concrete la noţiuni abstracte ori invers—calităţi şi acţiuni abstracte la noţiuni concrete. Pentru Alecsandri este specific de a îmbina substantivele cu determinativele lor şi de a întribuinţa adjectivele culorii alb : „Ţinteşte ochii veştezi pe-a veşniciei porţi ” (Serile la Mirceşti) „Răspîndind fiori de gheaţa pe-ai ţării umeri dalbi .” (Irna) Antonemia noţiunii albi este noţiunea negru care de asemenia se bucură de o întribuinţare variata în poezia poetului .Vorbind despre vremurile grele din trecut, poetul spune : „El aminte suvenirul celor timpuri negre .” (Noaptea) Pentru sufletul lui de patriot străînătatea era de asemenia neagră : „Din străînătatea neagră unde—i viaţa mult amară. ” (Concertul în lunca) Adjrctivul cu noţiunia de verde se întîlneşte atît în sens direct : „Eu mă duc în faptul zilei ,mă aşez pe malul-i verde ” (Malul Siretului) cît şi figurat : „Pe cîmpia rourată pasul lasă urmă verde. ” (Vînătorul) Analizînd caracterizarea lexicală a poeziei lui V.A. putem subliniem munca mare de alegere şi selecţionare a vocabularului pentru realizarea unor anumite ţeluri atît artistice, cît şi expresive , realizîndu--se astfel o absolută unitate dintre fond şi forma. Vorbind despre stilul poeziei lui V.A. să menţionăm notiunea de stil al poeziei .In linii generale, prin stilul unui scriitor înţelegem maniera acestuia de a folosi procedeele expresive caracteristice limbii în general .Dar , datorită talentului său artistic Alecsandri le foloseşte comform cu necestăţile exprimării , dictate , în primul rînd , de conţinut. Epitetul este procedeu stilistic bazat pe relefare unii calităţi a fenomenului prezentat : „Şi cadrele—aurite ce de pereţi sunt prinse ” (Serile la Mirceşti) Pentru a mări efectul stilistic poetul foloseşte mai multe epitete pe lîngă un substantiv, aşa numite epitete multiple : „Frumoasa, albă , jună , cu formele rotunde ...” (Serile la Mirceşti) Sunt cazuri cînd epitetul poate să aibă încă o funcţie stilistică şi anume funcţia de metaforă : „Iar zăpada cristalină pe cîmpiii strălucitoare .” (Mezul iernii) Studiere epitetului la V.A. scoate la ivială nu numai mijloacile artistice, dar şi imaginaţia , sensibilitatea poetului .Toate noţiunele cu anumite epitete sunt prezentate astfel cum le înţelege ori le simte poetul , fie că el foloseşte pentru asta epitete generale , existente în limbă , ori crează epitete proprii , epitete individuale. V.A. simte adînc toate frumuseţile naturii in manifestările ei cele mai variate, în acest sentiment de încîntare , în majoritatea cazurilor el reuşeşte să-l transmită cititorului. Un mijloc puternic în realizarea acestei intenţei îl prezintă personificarea .În ton pastelul „Gerul ” acest fenomen al naturii este prezentat ca o afecţiune vie : „Gerul vine de la munte, la fereastră se opreşte Şi privind la focul vesel care—n sobe străluceşte , El depune flori de iarnă pe cristalul îngeţat , Crin şi roze de zăpadă ce cu drag le-a sărutat ” (Gerul) Alecsandri atribuie acţiuni omeneşti manifestărilor naturii în vreme de iarnă : „Prin rîpi adînci zăpada de soare se ascunde ” (Sfîrşitul iernii) „Viscolul frămîntă lumia!...” (Viscolul) Unile acţiuni concrete îi apar poetului prin prizma comparaţii care poate să rămînă neexprimată, dar se subînţelege. În asemenea cazuri putem vorbi despre personificarea—metafora : „Unde luna îşi aprinde farul tainic de lumină. ” (Miezul iernii ) Tot ce vede poetul îi trezeşte asociaţie de idei concrete fie aceasta cîmpia, lunca , balta ori pîrîu .Copacii şi crengile de asemrnea sunt prezentaţi cu acţiuni concrete : „Crengile—aninate-n cale ning steluţe şi se-n doaie. ” (Sania) În comparaţie identică şi cu acelaşi verb este prezentat plopii : „Ca fantasme albe plopii înşiraţi se pierd in zare. ” (Iarna) Un specific al stilului pastelurilor este atribuirea de acţiuni concrete unor fenomene ale naturii, soarelui , cerului ori copacilor prezentate în comparaţie sau fără comparaţie : „Vîntul bate, frunza creşte şi voioasa lunca rîde. ” (Lunca din Mirceşti) „Două veveriţi pe-o creangă rîd de arma-i lucitoare .” (Vînătorul) Dînd glas florilor, păsărilor şi chiar luncii cu toate vietăţiele ei poetul le face să rîdă , să cînte , exprimînd tot odată şi sentimentile ce le stăpînesc. Un alt procedeu artistic folosit de scriitor este metafora .Metaforile ne fac să admirăm puteria de invenţie a scriitorului : „Străluceşte şi dizmiardă oceanul de ninsoare. ” (Iarna) Sentimentul puternic de încîntare în faţa frumuseţii naturii Moldovei a dat noaşterii pastelurilor. Şi în aceste poezii V.A. foloseşte hiperbola : „Şi atunci păduri şi lacuri, şi mări , şi flori , şi stele Intoana pentru mine un imn nemarginit .” (Serile la Mirceşti) Descrieria naturii este un procedeu de artă unde la V.A. este bine pronunţat , Peisajul este totdeauna bine individualizat, prezentînd anumite fenomene ori colţuri ale naturii. Aceasta individualezarea se reliefează, în primul rund în titluri , referitoare la natura feluritor localităţi ca : „Malul Siretului ” , „Serile la Mirceşti ” etc. ,ori a feloritor fenomene ale naturii : „Gerul ” , „Viscolul ”, „Iarna ” etc. .Prin individualizarea referitoare la anumite localităţi se face de asemenia situaria peisajului într-un loc anumit : la Mirceşti , pe siret, etc. .Situaria peisajului în Moldova se realizează de asemenea prin prezentarea unor obiceiuri specifice .Astfel, în pastelul „Sanie” în versul „Iat-o gingaşă mlădiţă cu şirag de mărţişori ... ” cuvîntatul mărţişor exprimă un semn al primăvării. Situaria peisajului în loc se face de asemenea prin unele mijloacele lingvistice.În pastelul „Sfîrşitulde toamnă ”, în versul „Zioa scade , iarna vine , pe crivat călare ! ” expresia vine pe crivat călare este spicifică limbii moldoveneşti. O situare a peisajului în cadrul Moldovei se realizează prin întroduceria unor personaje de poveste ca în versul : „E vr-o tahără de care sau rond de triedici ?” din pastelul „Sania ”—tricolicii, strigoi , sburători fiind personaje din lumea fantastică a hasmelor noastre. După prizentaria generală a procedeelor de limba şi stil în poezia lui V.A. putem menţiona că el se evidinţiază în toate procedele lingvo--stilistice începînd cu cele fonecite şi terminînd cu cele proprii—zise „de stil”. Limba poetului prezintă un deosebit interes anume prin faptul ca ea continuă şi dezvoltă trăsătura specifică a limbii noastre literale—caracterul ei norodnici. În general am putea spune că studieria limbii şi stilului lui V.A., ca şi altor scriitor din trecut şi prezent , este de un real folos atît pentru aprofundarea cunoştinţelor , cît şi pentru lărgirea posibilităţilor expresive ale lumii în general.

„Afară ninge ,ninge şi apriga furtună ...” (Scrile de la Mirceşti) Se poate menţiona repetarea imediată a derivatelor aceluiaşi cuvînt : „Tu zîmbeşti ? .. Zîmbirea-ţi zice , Că e bună pentru noi ” (Sania ) Repetiţiile la distanţă sînt foarte variate prin structura lor. Substantivul repetat poate să fie însoţit de un determenativ adjectiv sau pronume posesiv : „ O!farmec, dulce farmec a veţii călătoare” (Scrile la Mirceşti) „ Crivatil din mează-noapte vîjie prin vîjelie” (Viscolul) „ Admirînd jocul lumiei pe splindoarele verdeţii , Admirînd în umbra caldă florile de prin poeme ” (Vînătorul) Frecvenţa în limba poeziei lui V.A. este repetarea prepoziţiei, care introduce părţi de propoziţee anogene : „Şi pe-ntinderia pustie, fără urme , fără drum” (Iarna) Se poate menţiona întribuintarea aceleiaş conjuncţii la începutul mai multor propoziţii interative, de obicei – la început de vers.Astfel este conjuncţia cînd, cum , că etc. „Şi privesc cum apa curge şi la cotiri ea se pierde Cum se shimbă—n vălure pe prundisul lumecos Cum adoarme la bulboace, săpînd malul nisipos ” (Malul Siretului) La fel de des este întribuinţată particula ”iată”, cînd se prezintă o succesiune de tablouri. În pastelul ”concertul în lumea” cinci versuri în care se prezintă oaspeţii veniţi să asculte privighetoarea, se încep cu ”iată ” : „Iată vin şi gîndacui în hlamide zmăltuite , Iată-n urmă şi albine aducînd în gură miere” (Concertul în lumea) Studiind repetiţia la V.A. putem observa, că nu în totdeauna se poate trage o linie de demarcare între repetiţia subiectivă şi cea obiectivă. Sînt multe cazuri, cînd poetul , prezentînd un fel de a fi a unui obiect ori al unei acţiuni , manifestă şi atidudinea sa subiectivă faţă de cele prezentate .De exemplu în versul : „Afară ninge, ninge şi apriga furtună ...” (Scriile la Mirceşti) funcţia obiectivă durativă a acţiunii verbului repetat nu este singura funcţie a repetiţie ; tot odată se manifestă si atitudinea subiectivă a autorului faţă de actiunea exprimata de verb. Avind o baza şi fiind prezentată în toată amploarea ei în pozitia lui V.A. şi a urmaşilor lui, repetiţia a intrat în limba literară contemporană ca norma sintactică .Se poate presupune că V.A. , cu mult mai larg decţt predecesorii săi , în chip de sistemă a adus repetiţia din poasia populară în cea cultă , a contribuit într-o bună masură la stabilire acestui procedeu ca normă grammaticală a limbii literare contemporane. Un procedeu sintactic cu funcţie asemănătoare repetiţie îl constitue părţile amogeiu. Roul cărora este de a sublimia, de a prezenta mai larg ideea cuprinsă într-un cuvînt. În limba poezii poetului cea mai frecventă este observată caracterizarea multiplă a unui obiect prin atribute omogene ce pot fi exprimate printr-un substantiv ori printr-un pronume :

„ E umbra unor nouri ; albii, uşori , mărunţi” (Tunetul) „Frumoasa, alba , jumă , cu formele rotunale Cu pulpa mărmurie, cu sîmal dulce val Ea pare ... ” (Scrile la Mirceşti) Dintre complementele circumstaţiale cel mai des este întribuinţaria mai frecventă a circumstanţialelor omogeni de loc, avînd la rîndul lor determinative. Ele pot fi exprimate prin adverbe locative ori prin substantive cu prepozie, cu sens locativ : „In grădini, în cîmpi , pe dealuri , prin poeni şi prin vii ...” (Dimineaţa) „În fund, pe cer albastru , în zare departată , La răsărit, sub soare , un negru punct s-arată .” (Oaspeţii primăverii)