Despre+Germania....

media type="custom" key="477877"media type="custom" key="477873"media type="custom" key="477867"media type="custom" key="477883" =Germany=

toc Pe plan militar germanii au fost învinşi datorită superiorităţii romane multilaterale. Astfel în 69 — 70 e.n., în timpul primei crize „//constituţionale//" a Imperiului, revolta batavilor, bructerilor şi usipeţilor a dat greş, iar războaiele marcomanice (167 — 181 e.n.) s-au terminat cu respingerea germanilor. In criza din sec. 3, chiar dacă germanii au prădat şi distrus mult, ajungînd adînc în Imperiu, pînă la urmă au fost scoşi sau supuşi pretutindeni, iar Imperiul n-a pierdut decît Agri Decumates şi Dacia. De-abia după Adrianopole (378 e.n.) Imperiul nu-i mai poate scoate pe „barbari" din graniţele sale, iar victoria cavaleriei gotice prefigurează din punct de vedere militar situaţia din evul mediu. Sfîrşitul militar şi politic al luptei a urmat după un secol. In tot cursul încleştării germanii au învăţat de la mauri, iar din sec. 3 e.n. au început în număr tot mai mare să lupte în armata Imperiului, pentru ca la sfîrşitul secolului aproape toată conducerea militara şi mare parte din trupele ambelor părţi ale Imperiului erau germanice. Pentru plata serviciilor sau cumpărarea bunăvoinţei germanilor li se plăteau cantităţi mari de metale preţioase, la care se adaugă prăzile, găsite, de obicei sub forma unor tezaure ale şefilor. Comerţul pe care îl practicau le-a adus germanilor aşa-zise obiecte de lux, în schimbul produselor agro-zootehnice şi a chihlimbarului ce veneau pe drumul de la M. Baltica la Carnuntum. Astfel au început să folosească banii. Ritmul de dezvoltare social-politic al germanilor s-a accelerat printr-o stratificare socială accentuată şi prin întărirea regalităţii germanice, care începe să devină ereditară. Cultural, cîştigul germanilor a fost şi el apreciabil. Scrierea germanică runică a fost alcătuită în sec. 2 e.n. pe baza unui alfabet Nord italian, iar în limba au intrat mai multe straturi de cuvinte de împrumut exprimînd viaţa de toate zilele. Toate aceste fenomene au dus la apariţia unei aristocraţii tribale, în fruntea căreia se aflau adesea regi, dovezile acestor diferenţieri sociale fiind atestate prin numeroasele morminte „princiare". Religia triburilor germane a fost pînă la pătrunderea creştinismului (sec. 4—5), politeistă. Venerau, pe lîngă izvoare şi numeroase alte fenomene ale naturii. Preluarea creştinismului, în formă ariană la goţi, burgunzi, turingi — şi în formă catolică de pătura aristocratică în spaţiul francilor a avut drept consecinţă, renunţarea la politeism, elemente ale cultului păgîn continuînd însă mult timp în secolele următoare. L. Schmidt, //Geschichle der deutschen Stamme bis zum Ausgang der Volkerwanderungszeit I. Die Ostgermanen//, Munchen, 1969; id., //Geschichte der deutschen Stamme bis zum Ausgang der Volherwanderungszeit II. Die Westgermannen,// Munchen, 1970; R. Hachmann, DU Germanen, 1971.
 * Bibliografie:**


 * Germanicii timpurii: date istorice şi cultură materială**

Germanicii ce au dat mai întîi de furcă în această perioadă romanilor au fost goţii. Veniţi din zona Gotland de la Marea Baltică, la începutul secolului al III-lea, goţii se stabilesc în spaţiul de la nord de Marea Neagră, ocupînd un teritoriu imens cuprins în linii mari între Don şi limesul Dunării de Jos. Se pare că deja din această perioadă sînt împărţiţi în două ramuri: goţii de răsărit, numiţi şi greutungi, goţii de cîmpie sau goţii străluciţi şi goţii de apus , numiţi şi tervingi, goţii de pădure sau goţii înţelepţi. Autorii antici, începînd cu Pytheas din Massalia (Marsilia) la sfîrşitul secolului al IV-lea a.Chr. şi continuînd cu Strabon, Pliniu cel Bătrîn, Tacit şi Ptolemeu, ultimul în secolul al II-lea p.Chr., îi menţionează sub diferite nume (//Guiones, Gutones, Gotones, Gothones, Gytones// etc.). Cea mai cunoscută sursă documentară privind istoria goţilor este opera lui Iordanes, cunoscută ca Istoria goţilor sau Getica, al cărei titlu original este "//De origine actibusque getarum"// (Despre originea şi faptele goţilor). Informaţiile lui Iordanes referitoare la coborîrea unor grupe de goţi din regiunea scandinavă pe ţărmul baltic la gurile Vistulei rămîn destul de sumare, reieşind totuşi cu claritate că un asemenea eveniment ar fi avut loc aproximativ în prima jumătate a secolului I. După integrarea în comunităţile goţilor a unor elemente scandinave, populaţia gotică a manifestat o mobilitate accentuată, angajîndu-se într-un proces rapid de înaintare spre regiunile de la Marea Neagră şi de la Dunărea de Jos, iar apoi pe vastele teritorii ale Imperiului Roman. în ceea ce priveşte impactul acestor populaţii asupra teritoriilor est- şi intracarpatice, importantă pentru istoria noastră este cea de-a doua etapă a istoriei goţilor, etapă ce începe din secolul al III-lea şi se încheie în anul 375, cînd, ca urmare a invaziei hunice, goţii trec masiv în Imperiu.

Arealul locuit de goţi anterior migraţiei în Imperiu includea în principal Pomerania, nordul Poloniei Mari şi Vistula inferioară, de unde spre sfîrşitul secolului al II-lea p. Chr. se vor deplasa spre SSE pentru a se aşeza într-o regiune situată la est de Vistula mijlocie, cuprinzînd Mazovia şi Podlasia. în acest spaţiu au venit în contact cu populaţiile vandalice (purtătoare ale culturii Przeworsk) ce nu au părăsit zona la venirea lor, rezultînd un orizont cultural cunoscut sub numele de cultura Wielbark. Din acest spaţiu, goţii au pătruns în teritoriile de la nordul gurilor Dunării şi din interfluviul pruto-nistrean cu civilizaţia lor tradiţională de tip Wielbark, care, în contact cu elemente culturale aparţinînd populaţiilor sedentare şi nomade (daci, sciţi tîrzii, sarmaţi), va suferi un proces de aculturaţie din care a rezultat apariţia culturii Sîntana de Mureş - Cerneahov. Tot acest proces s-a desfăşurat în ultimele decenii ale secolului al II-lea şi în primele decenii ale secolului al III-lea, în paralel cu evoluţia culturii lor materiale avînd loc şi ascensiunea politică şi militară a regatelor goţilor în raport cu Imperiul Roman. Regatul ostrogot nord-pontic a fost spulberat de invazia hunilor, cînd bătrînul rege Ermanaric îşi pune singur capăt zilelor, iar urmaşul său cade pe cîmpul de luptă. Aceasta a dus la farîmiţarea neamului şi a puterii goţilor. O mică parte a rămas pe loc, supunîndu-se noilor stăpîni, cea mai mare parte însă preferînd să caute refugiu spre vest şi sud. în primăvara anului 376, o parte a vizigoţilor trece Dunărea în provincia Moesia cu acceptul împăratului Valens, care le pune la dispoziţie teritorii de colonizare în această provincie, încă apărată de o armată redutabilă şi de un limes natural considerat greu de forţat. Cei ce beneficiază de acest favor sînt în special vizigoţii aflaţi sub conducerea şefului militar Fritigern, ce fusese deja, la nord de Dunăre, federat al Imperiului şi care adoptase religia creştină, acesta fiind, de fapt, unul dintre criteriile de bază pentru acceptarea pătrunderii triburilor barbare în Imperiu. Se pare că tocmai acesta a fost şi motivul pentru care conducătorul grupării conservatoare, Atanaric, se refugiază în Imperiu abia în anul 381. Pînă la acest act, Atanaric încearcă însă din răsputeri să se opună hunilor, care vin ca un tăvălug, determinînd mişcarea mai multor triburi pe care le împing în faţa lor şi declanşînd practic migraţia violentă a popoarelor germanice, după cum foarte plastic şi pitoresc relatează contemporanul evenimentelor, Ambrosius, în comentariile sale asupra Evangheliei lui Luca: //„Chuni in Halanos, Halani in Gothos, Gothi in Taifalos et Sarmatas insurexerunt"//. Prima tentativă de apărare a lui Atanaric împotriva hunilor, pe linia Nistrului, se dovedeşte zadarnică, după cum reiese din cronica lui Ammianus Marcellinus, căci hunii trec Nistrul prin vad şi pe plute improvizate pe burdufuri, într-o noapte cu lună plină, undeva în zona Transnistriei actuale, probabil la Tiraspol-Bender, învăluind oastea vizigotă ce se vede nevoită să bată în retragere. Atanaric reuşeşte să-şi regrupeze forţele şi să organizeze o a doua defensivă, după spusele aceluiaşi Ammianus, într-o zonă cu înălţimi pieptişe unde sînt ridicate „ziduri înalte de-a lungul ţării Taifalilor". Taifalii erau o ramură a vizigoţilor ce sălăşuia în această perioadă în zona Munteniei, iar „zidurile înalte" menţionate de autorul antic pot fi identificate în valurile de pămînt vizibile şi astăzi între localităţile Ploscuţeni şi Stoicani. Părăsit însă de tot mai mulţi dintre supuşii şi aliaţii săi, ce încep să prefere protecţia limesului danubian şi a armatei romane (primind creştinismul, se refugiază la sud de Dunăre în număr tot mai mare, după Ammianus, „atît de mulţi că nu se puteau număra"), Atanaric încearcă o ultimă rezistenţă în zona numită „Caucaland" şi //„apărată de înălţimea pădurilor şi a munţilor... gonind de aici pe sarmaţi"//. Este vorba, cel mai probabil, de zona Carpaţilor de Curbură sau de Transilvania de Sud-Est. Dar şi aici este părăsit de tot mai mulţi dintre vizigoţii săi, ce trec în Imperiu, obligîndu-1 în cele din urmă şi pe Atanaric să o facă, probabil nu înainte de a lăsa pămîntului, în apropierea actualului sat Pietroasa, tezaurul sacru al poporului său. Pe unul din colanele faimosului tezaur descoperit în anul 1837 se poate citi inscripţia în caractere runice //„gutan Iowi hailag"//, respectiv //„lui Jupiter al goţilor consacrat".// Cultura materială caracteristică populaţiilor germanice din spaţiul românesc, este Sîntana de Mureş -Cerneahov. Ea se întinde pe teritoriile actuale ale Ucrainei, Republicii Moldova (unde se numeşte Cerneahov) şi României. în spaţiul românesc cele mai numeroase descoperiri arheologice atribuibile acestui orizont cultural se află în Moldova, Muntenia şi Transilvania, prezenţa lor fiind foarte redusă în Dobrogea şi discutabilă în Oltenia, lipsind din Banat, Crişana şi Maramureş. In pofida a numeroase necunoscute ce persistă, o ipoteză posibilă în momentul actual la nivelul interpretării culturale a civilizaţiei materiale este că la vest de Cluj-Napoca cultura Sîntana de Mureş nu poate fi identificată. Există numeroase influenţe ale ei în nord-vestul României şi în Ungaria, fiind zone de interferenţe la periferia mai multor arii culturale ce nu pot fi separate cu mare precizie şi care s-au suprapus ori s-au influenţat reciproc. Infiltrarea şi aşezarea vizigoţilor la est şi sud-est de Carpaţi, care au dus curînd şi la declanşarea unor conflicte cu foştii aliaţi daci, carpi şi sarmaţi, nu s-au petrecut deodată în toate teritoriile. Primele afectate au fost zonele din nordul arealului dacic în care, în a doua jumătate a secolului al III-lea, au pătruns la început grupe restrînse de vizigoţi. Aşezarea goţilor în apropierea limesului roman a avut loc abia în primele decenii ale secolului al IV-lea.

=Istoria Germaniei=

Comunitatea şi limba germană au apărut cu mii de ani în urmă, însă ca ţară/teritoriu Germania a apărut abia în 1871, când, sub conducerea cancelarului Otto von Bismarck s-a format Imperiul German, înglobînd partea de nord a Germaniei actuale - Confederaţia Germană de Nord (dominată de Prusia), apoi Bavaria (în germană: //Bayern//) precum şi diferite alte regiuni, excluzând însă părţile vorbitoare de germană din Austria. Acesta a fost deja cel de al doilea // Reich // german, tradus de obicei ca "imperiu". Primul //Reich// - cunoscut pentru mult timp drept Sfântul Imperiu Roman de Naţiune Germană -- provenea din divizarea Imperiului Carolingian în 843, existând sub diverse forme până în anul 1806. Cel de-al Treilea Reich (şi ultimul) a fost cel al naziştilor; el a durat doar 12 ani, din 1933 până în 1945. Germania, care devenise una dintre importantele puteri din Europa, s-a implicat în Primul Război Mondial prin aliatul ei Austro-Ungaria (1914). Germania a invadat de câteva ori Franţa. Războiul s-a încheiat în 1918, şi, ca una din urmări, împăratul german a fost forţat să abdice. În Tratatul de la Versailles de după război, Germania a fost considerată responsabilă pentru război. Unii politicieni consideră că condiţiile grele impuse Germaniei prin Tratatul de la Versailles din 1919 şi problemele economice ale crizei economice mondiale începând cu 1929 i-au permis partidului nazist al lui Hitler //NSDAP// să fie ales de către cetăţenii germani şi în cele din urmă să formeze un nou guvern în 1933, cu Hitler în funcţia de cancelar. Anul următor Hitler a preluat tot controlul, devenind şeful statului şi scăpând de opoziţie prin aplicarea forţei. În 1935 anti-semitismul a devenit o politică oficială de stat germană, justificată formal prin Legile de la Nürnberg - //Nürnberger Gesetze//. A făcut o alianţă cu Italia şi Japonia numită Axa Berlin-Roma-Tokyo. Politica lui Hitler de a anexa ţările vecine a culminat cu izbucnirea celui de-Al Doilea Război Mondial în Europa la 1 septembrie 1939. În prima parte a războiului Germania a avut succese militare, câştigând controlul asupra principalelor teritorii din Europa, unei mari părţi a URSS şi nordului Africii. În 1941 naziştii au pus în aplicaţie Holocaustul ca politică de stat de ucidere în masă, bazată pe argumente şi pretexte rasiste, a milioane de evrei şi alte naţionalităţi. Între 1942-1943 balanţa în război s-a schimbat, succesele trecând de partea Aliaţilor împotriva Germaniei, printre care URSS, Marea Britanie şi Statele Unite ale Americii. În aprilie 1945 Hitler şi-a recunoscut eşecul său total şi s-a sinucis. La 8 mai 1945 Germania a capitulat fără condiţii. În urma cererilor făcute de către Stalin la conferinţele de la Yalta şi Potsdam, părţile din Germania situate la est de râurile Odra ( //Oder// ) şi Nisa ( //Neiße// ), conţinând Pomerania, Silezia, oraşul hanseatic Danzig (astăzi: Gdansk în Polonia) şi Prusia de Est, au fost detaşate de Germania şi anexate la Polonia şi la URSS. Locuitorii germani ai acesor zone, care înainte de război numărau circa 10 milioane, au fost expropriaţi. În jur de 2 milioane dintre aceştia chiar şi-au pierdut viaţa în război şi prin expulzare. În urma războiului, Germania inclusiv Berlinul au fost împărţite în patru sectoare, controlate de către Franţa, URSS, Regatul Unit şi Statele Unite. Această împărţire a culminat prin constituirea pe teritoriul Germaniei a două state germane: partea de apus s-a numit Republica Federală Germania (RFG, Germania de Vest sau //Bundesrepublik Deutschland//), iar partea de răsărit, orientată spre URSS, s-a numit Republica Democrată Germană (RDG, //DDR//, Germania de Est sau de Răsărit). Germania de vest şi-a recuperat rapid nivelul de dinaintea războiului, devenind o putere economică importantă a Europei. În 1990, după căderea comunismului în Europa, cele două state germane s-au reunificat, prin aceea că landurile fostei RDG au aderat oficial la RFG, adoptând bine-înţeles şi constituţia RFG. Tratatul care a definit această reunificare se numeşte "Doi Plus Patru" (a fost încheiat de către cele două state germane şi cele patru puteri care deţineau suveranitatea asupra întregii Germanii: SUA, Marea Britanie, Franţa şi URSS). Statul unit este acum una dintre cele mai importante ţări din Uniunea Europeană şi din lume.