Luna

Aceasta imIn aceasta imagine jumatatea din dreapta se vede de pe planeta noastra iar cealalta jumatate a lunii nu se vede. [|Luna - longitudinea 270e - apasa aici] clic de dreapta si selecteaza Save As... pentru a copia aceasta imagine in format tif (fara pierdere a detaliilor) in rezolutie mare 1719x1719 pixeli (2,015,714 bytes) Articolul despre aceasta imagine pe situl JPL este [|aici.] aIn aceasta imagAceasta imagine arata harta topografica a lunii de la lunar.arc.nasa.gov realizata folosind datele transmise de sonda Clementine care a masurat altitudinea suprafetei lunii din orbita folosind un laser similar cu laserul folosit de sonda MGS care a masurat altitudinea suprafetei planetei [|Marte.] [|Apasa aici] sa vezi sau sa copiezi aceasta imagine in rezolutie originala 803x405 pixeli (230347 bytes)

Longitudinea zero este marginea din stanga a hartii, astfel patrimea verticala din stanga si patrimea din dreapta reprezinta emisfera vizibila de pe planeta noastra, iar cele doua patrimi din centrul imaginii reprezinta emisfera cealalta a lunii. Diferenta verticala intre cel mai adanc si cel mai inalt punct de pe luna este de 16 km. Cea mai adanca altitudine este in violet/mov, apoi urmeaza albastru, turcuaz, verde, galben, portocaliu si rosu, in ordinea spectrala corespunzand [|culorilor curcubeului.] Cei mai inalti munti de pe luna, in rosu, si cel mai adanc bazin, in mov, sunt in centrul hartii pe partea din spate a lunii care nu se vede de pe planeta noastra.

Sonda Clementine a fost lansata pe 25 gerar 7502 (25 ianuarie 1994) la 19:34 ora Romaniei. Sonda a trecut de doua ori pe langa pamant (planeta noastra) pentru a isi mari viteza prin asist gravitational, apoi pe 21 faurar 7502 (21 februarie 1994) a intrat in o orbita polara eliptica cu perioada de 5 ore in jurul lunii. La periapsis, punctul cel mai apropiat (aici, de luna, numit si periluna) din orbita, altitudinea sondei era de vreo 400 km deasupra suprafetei lunii la 28 grade latitudine sud. Dupa o luna de pozat si masurat altitudinea suprafetei lunii, orbita a fost mutata cu periapsis la 29 grade latitudine nord. Dupa inca o luna, sonda a terminat de pozat si masurat luna si a iesit din orbita pentru a se indrepta catre asteroidul 1620 Geographos care trece periodic pe langa planeta noastra, insa vreo 2 zile mai tarziu pe 7 florar 7502 (7 mai 1994) s-a produs o eroare care a cauzat sonda sa isi consume tot combustibilul asa ca a ramas in o orbita mare in jurul pamantului.

O sonda nu are nevoie de combustibil pentru a zbura prin cosmos fiindca in lipsa aerului sau apei care s-o incetineasca, atat timp cat nu o atrage forta gravitationala a unui obiect, ea merge in continuu la nesfarsit in linie dreapta cu viteza constanta si in directia pe care a obtinut-o din propulsarea initiala. Daca o atrage un obiect (o planeta, o stea etc) atunci ea poate trece pe langa obiect, si astfel isi schimba directia si mareste viteza - asta se cheama asist gravitational. Daca obiectul o atrage mai puternic, ea poate intra in orbita in jurul obiectului si va continua sa orbiteze obiectul la nesfarsit atat timp cat nu o afecteaza gravitatia altui obiect. Iar daca obiectul o atrage si mai puternic, atunci ea se ciocneste sau prabuseste de obiect.

Astfel, odata lansate, sondele spatiale nu folosesc combustibil decat sa isi schimbe directia cand isi ajusteaza traiectoria, sau sa incetineasca pentru a intra in orbita in jurul planetei-destinatie, sau sa se reorienteze in spatiu, sau sa isi mareasca sau micsoreze rata rotatiei.

Reorientarea se poate face si fara combustibil, folosind giroscopuri, care functioneaza cu electricitate obtinuta de la soare captand razele soarelui cu panouri solare. Reorientarea sondei este necesara pentru a indrepta antena parabolica a sondei catre planeta noastra pentru a putea transmite imaginile obtinute prin unde radio si a receptiona comenzi. Datele pot fi transmise si prin o antena obisnuita omnidirectionala (o sarma) dar semnalul acesteia e mult mai slab si transmite mult mai putine date fiindca energia radio e imprastiata in toate directiile in loc sa fie focalizata in o directie anumita, asa ca e mai putin eficienta. Panourile solare pot fi folosite pana la centura de asteroizi care se afla intre Marte si Jupiter. La Jupiter lumina soarelui e de 27 ori mai slaba decat pe planeta noastra avand putere de 50,5 wati pe metru patrat, comparativ cu 1367,6 wati pe metru patrat pe planeta noastra, asa ca un panou solar care oricum poate transforma in energie electrica in jur de 30% din energia solara pe care o primeste, trebuie sa fie prea mare pentru a putea alimenta sonda cu suficienta energie. Din acest motiv sondele care merg la Jupiter sau mai departe au un generator nuclear-electric, acesta fiind singura solutie disponibila in tehnologia actuala pentru alimentarea unei sonde cu electricitate pe termen lung (cativa zeci de ani). Solutia ideala este accesarea energiei nevazute care reprezinta 73% din continutul universului, dar momentan nu stim cum, si probabil e bine sa nu se stie atat timp cat sunt razboaie pe pamant. E posibil ca anumite tehnologii avansate sa nu poata fi dobandite decat de o civilizatie evoluata spiritual.

Sondele spatiale se rotesc in jurul axei proprii fiindca astfel au stabilitate mai mare decat daca nu s-ar roti. Spre exemplu, daca sunt doua barci identice pe Marea Neagra, barca A cu o turbina oprita si cealalta barca B cu o turbina care se roteste rapid in jurul axei proprii (inauntrul barcii fara sa atinga apa), atunci un val poate rasturna barca A mult mai usor decat barca B desi sunt identice si amandoua plutesc pe loc, fiindca turbina (un cilindru) care se roteste are inertie care se opune schimbarii orientarii barcii, adica in acest caz, rasturnarii. Rotirea mai este folositoare sondelor care functioneaza mai aproape de soare decat orbita lui Jupiter si pentru a incalzi toata suprafata sondei in masura egala de la razele soarelui. Spre exemplu, diferenta de temperatura intre soare si umbra pentru o orbita in jurul planetei noastre poate trece de 150 grade C, astfel e important ca toata suprafata sondei sa fie la aceeasi temperatura.ine se vede emisfera "din spatele" lunii care nu se vede de pe planeta noastra. [|Luna - longitudinea 180e - apasa aici] clic de dreapta si selecteaza Save As... pentru a copia aceasta imagine in format tif (fara pierdere a detaliilor) in rezolutie mare 1719x1719 pixeli (1,976,164 bytes) Articolul despre aceasta imagine pe situl JPL este [|aici]gineIn aceasta imagine jumatatea din stanga se vede de pe planeta noastra iar cealalta jumatate a lunii nu se vede. Luna se indeparteaza de planeta noastra 3,8 cm pe an, astfel in viitorul indepartat ea va iesi din orbita in jurul planetei noastre si va avea propria orbita in jurul soarelui, astfel devenind o planeta, mai mica decat Mercur dar mai mare decat Eris, Pluto sau Sedna. Vezi [|diagrama] aratand diametrele lunilor si planetelor din sistemul solar. [|Luna - longitudinea 90e - apasa aici] clic de dreapta si selecteaza Save As... pentru a copia aceasta imagine in format tif (fara pierdere a detaliilor) in rezolutie mare 1719x1719 pixeli (2,029,158 bytes) Articolul despre aceasta imagine pe situl JPL este [|aici.]

arata emisfera lunii care e vizibila de pe planeta noastra. [|Luna - longitudinea 0e - apasa aici] clic de dreapta si selecteaza Save As... pentru a copia aceasta imagine in format tif (fara pierdere a detaliilor) in rezolutie mare 1719x1719 pixeli (1,905,432 bytes) Articolul despre aceasta imagine pe situl JPL este [|aici.]

Luna arata tot timpul aceeasi emisfera catre planeta noastra fiindca perioada rotatiei in jurul axei proprii este egala cu perioada orbitei lunii in jurul planetei noastre. Majoritatea lunilor din sistemul solar arata aceeasi emisfera catre planeta pe care o orbiteaza. Acest efect se numeste legarea mareelor.

Ce se intampla e ca o planeta sau luna nu este o sfera perfecta, ci datorita topografiei (are munti in o parte si vai in alta parte) si diferentei intre densitatea din diferite puncte inauntrul unei luni, ea e mai masiva in o emisfera decat in cealalta. Astfel, in timp ce luna se roteste in jurul axei proprii, meridianul de longitudine (longitudinea sunt liniile verticale care conecteaza polul nord si sud pe suprafata unei sfere) cel mai masiv de pe luna vrea sa se opreasca de fiecare data cand ajunge in dreptul planetei, fiindca e atras mai tare de gravitatia planetei. Asa se face ca in timp, rotatia lunii se incetineste pana cand perioada rotatiei in jurul axei proprii este egala cu perioada orbitei in jurul planetei, asa incat meridianul de longitudine care contine cea mai mare masa din luna sa fie tot timpul orientat spre planeta pe care o orbiteaza.

In cazul planetei mici Pluto, luna Charon a lui Pluto arata si ea tot timpul aceeasi emisfera catre Pluto, dar fiindca Charon are masa 13% cat Pluto, ea e suficient de mare fata de Pluto incat si Pluto arata tot timpul aceeasi emisfera catre Charon, astfel Pluto si Charon au realizat legarea dubla a mareelor. In aceste conditii este posibila constructia unui cablu de telecabina intre Pluto si Charon. Comparativ, masa lunii este doar 1,23% masa Terrei. Aceasta imagine arata harta topografica a lunii de la lunar.arc.nasa.gov realizata folosind datele transmise de sonda Clementine care a masurat altitudinea suprafetei lunii din orbita folosind un laser similar cu laserul folosit de sonda MGS care a masurat altitudinea suprafetei planetei [|Marte.] [|Apasa aici] sa vezi sau sa copiezi aceasta imagine in rezolutie originala 803x405 pixeli (230347 bytes)

Longitudinea zero este marginea din stanga a hartii, astfel patrimea verticala din stanga si patrimea din dreapta reprezinta emisfera vizibila de pe planeta noastra, iar cele doua patrimi din centrul imaginii reprezinta emisfera cealalta a lunii. Diferenta verticala intre cel mai adanc si cel mai inalt punct de pe luna este de 16 km. Cea mai adanca altitudine este in violet/mov, apoi urmeaza albastru, turcuaz, verde, galben, portocaliu si rosu, in ordinea spectrala corespunzand [|culorilor curcubeului.] Cei mai inalti munti de pe luna, in rosu, si cel mai adanc bazin, in mov, sunt in centrul hartii pe partea din spate a lunii care nu se vede de pe planeta noastra.

Sonda Clementine a fost lansata pe 25 gerar 7502 (25 ianuarie 1994) la 19:34 ora Romaniei. Sonda a trecut de doua ori pe langa pamant (planeta noastra) pentru a isi mari viteza prin asist gravitational, apoi pe 21 faurar 7502 (21 februarie 1994) a intrat in o orbita polara eliptica cu perioada de 5 ore in jurul lunii. La periapsis, punctul cel mai apropiat (aici, de luna, numit si periluna) din orbita, altitudinea sondei era de vreo 400 km deasupra suprafetei lunii la 28 grade latitudine sud. Dupa o luna de pozat si masurat altitudinea suprafetei lunii, orbita a fost mutata cu periapsis la 29 grade latitudine nord. Dupa inca o luna, sonda a terminat de pozat si masurat luna si a iesit din orbita pentru a se indrepta catre asteroidul 1620 Geographos care trece periodic pe langa planeta noastra, insa vreo 2 zile mai tarziu pe 7 florar 7502 (7 mai 1994) s-a produs o eroare care a cauzat sonda sa isi consume tot combustibilul asa ca a ramas in o orbita mare in jurul pamantului.

O sonda nu are nevoie de combustibil pentru a zbura prin cosmos fiindca in lipsa aerului sau apei care s-o incetineasca, atat timp cat nu o atrage forta gravitationala a unui obiect, ea merge in continuu la nesfarsit in linie dreapta cu viteza constanta si in directia pe care a obtinut-o din propulsarea initiala. Daca o atrage un obiect (o planeta, o stea etc) atunci ea poate trece pe langa obiect, si astfel isi schimba directia si mareste viteza - asta se cheama asist gravitational. Daca obiectul o atrage mai puternic, ea poate intra in orbita in jurul obiectului si va continua sa orbiteze obiectul la nesfarsit atat timp cat nu o afecteaza gravitatia altui obiect. Iar daca obiectul o atrage si mai puternic, atunci ea se ciocneste sau prabuseste de obiect.

Astfel, odata lansate, sondele spatiale nu folosesc combustibil decat sa isi schimbe directia cand isi ajusteaza traiectoria, sau sa incetineasca pentru a intra in orbita in jurul planetei-destinatie, sau sa se reorienteze in spatiu, sau sa isi mareasca sau micsoreze rata rotatiei.

Reorientarea se poate face si fara combustibil, folosind giroscopuri, care functioneaza cu electricitate obtinuta de la soare captand razele soarelui cu panouri solare. Reorientarea sondei este necesara pentru a indrepta antena parabolica a sondei catre planeta noastra pentru a putea transmite imaginile obtinute prin unde radio si a receptiona comenzi. Datele pot fi transmise si prin o antena obisnuita omnidirectionala (o sarma) dar semnalul acesteia e mult mai slab si transmite mult mai putine date fiindca energia radio e imprastiata in toate directiile in loc sa fie focalizata in o directie anumita, asa ca e mai putin eficienta. Panourile solare pot fi folosite pana la centura de asteroizi care se afla intre Marte si Jupiter. La Jupiter lumina soarelui e de 27 ori mai slaba decat pe planeta noastra avand putere de 50,5 wati pe metru patrat, comparativ cu 1367,6 wati pe metru patrat pe planeta noastra, asa ca un panou solar care oricum poate transforma in energie electrica in jur de 30% din energia solara pe care o primeste, trebuie sa fie prea mare pentru a putea alimenta sonda cu suficienta energie. Din acest motiv sondele care merg la Jupiter sau mai departe au un generator nuclear-electric, acesta fiind singura solutie disponibila in tehnologia actuala pentru alimentarea unei sonde cu electricitate pe termen lung (cativa zeci de ani). Solutia ideala este accesarea energiei nevazute care reprezinta 73% din continutul universului, dar momentan nu stim cum, si probabil e bine sa nu se stie atat timp cat sunt razboaie pe pamant. E posibil ca anumite tehnologii avansate sa nu poata fi dobandite decat de o civilizatie evoluata spiritual.

Sondele spatiale se rotesc in jurul axei proprii fiindca astfel au stabilitate mai mare decat daca nu s-ar roti. Spre exemplu, daca sunt doua barci identice pe Marea Neagra, barca A cu o turbina oprita si cealalta barca B cu o turbina care se roteste rapid in jurul axei proprii (inauntrul barcii fara sa atinga apa), atunci un val poate rasturna barca A mult mai usor decat barca B desi sunt identice si amandoua plutesc pe loc, fiindca turbina (un cilindru) care se roteste are inertie care se opune schimbarii orientarii barcii, adica in acest caz, rasturnarii. Rotirea mai este folositoare sondelor care functioneaza mai aproape de soare decat orbita lui Jupiter si pentru a incalzi toata suprafata sondei in masura egala de la razele soarelui. Spre exemplu, diferenta de temperatura intre soare si umbra pentru o orbita in jurul planetei noastre poate trece de 150 grade C, astfel e important ca toata suprafata sondei sa fie la aceeasi temperatura.