Cavaleri+si+Cavalerism+-+Kis+Francisc+Ioan

=Cavaleri si Cavalerism=

Centrul lumi feudale este castelul, iar cei de care seniorul se slujeste pentru a-şi exercita drepturile si puterea sunt cavalerii.In aceasta situaţie intră iniţial categorii foarte diverse:marii seniori, printi si castelani, seniorii deşinători de proprietaţi mari si mijlocii, din radurile carora provin cemai mulţi cavaleri,si in fine luptatori lipsitii de pământ, dar care locuiesc la castel si sunt familiarii seniorului. Respectul faţă de acelasi cod de valori îi aproprie pe toţi acesti oameni,impotriva diferenţelor dintre ei, deosebindu-I intr-un ordin distinct. Razboinicii-cavaleri cultiva vitejia, capacitatea de a-şi proba forţa fizică in luptesi loialitate, schimbul de servicii, obligatia de a nu trăda si de-a ajuta rovarăţul in lupta, largheţea, dispreţul faţă de bogaţie, refuyul de a strănge si usurinta de a risipi.Mai presus de toate este însă onoarea- datoria de a lupta pentru respectabilitatea celuilalt. Pentru început intrarea in randurile cavalerilor este precedată de o lungă ucenicie în meseria armelor.La 18 sau 20 de ani cand se considera pregatit tânărul aspirant participa la o ceremonie de iniţiere.Ulterior, el intra în familia razboinicilor profesionisti de la castelu, cu acceptul seniorului care, in acesta imprejurare, îi daruia un haraşament:Era apoi unor incercări menite să-I demonstreze pblic capacitatile de luptator.Mai tarziu, o dată devenit cavaler, îşi continua antrnamentele si participa la aventurile militare ale sniorului, desfasurate In fiecare primavară.In restul timpului, vanatoarea sau turnirele erau preocuparile de capatâi. Într-o vreme nesigură,dominată de absenţa unei puteri centrale, cavalerii întreţin violenta, jaful şi agresiunea.Raporturile dintre seniorii de puteri egale sunt de multe ori încălcate.Singura garantie pentru a pastra sub control situaţia este trupa de cavaleri din jurul castelanilor. Pe de alta parte, orice act de violenţă a unui vasal care nu lezează direct interesele seniorului nu poate fi pedepsit de acesta.În situaţia dată victimele nu au alta cale decât răzbunarea impotriva agresorului şi a bandei care l-a însoţit.Se desfăşoară astfel rayoaie intermediabile, care nu se sfârşesc decât atunci când rivalii si familiile lor sunt exterminati în totalitate. Faţă de acestă luptă permanentă, care dezorganizează societatea şi îi distruge resursele, Biserica, singura instituţie a autoriăţii în epocă, a luat atitudine.Creştinarea cavalerilor, îndepartarea lor de atât de costisitoarele conflicte fraticide şi dirijarea lor spre razboiul sfânt este cea mai impotantă opera a sa în secolul al XI-lea. Astfel, treptat, Biserica se implica în ceremonia de învestire, binecuvănteză armele, restrânge dreptul de luptă stabilindu-l exclusiv în acele zile când nu sunt asociate cu o sărbătoare religioasă.Cavalerii inţeleg că funcţia şi privilegiile le impun şi anumite îndatoriri:aflaţi acum în slujba lui Dumnezeu, mai au derptul să lupte doar înpotriva duşmanilor săi şi ăn favoarea celor săraci.Războaiele sfinte (cruciadele) puteu astfel să începă. Secolul al XII-lea a adus si alte schimbari importante.Domeniul, orasele infloritoare si comerţul reactivat produc numeroase venituri.Devine posibil pentru unii, să aiba mereu masa pusă, să întreţina o armată de tovarăşi de luptă, într-un cuvânt să asocieze bogăţia şi prosperitatea cu calitatea de nobil.

Placerea pntru exercitii fizice grele şi primejdioase, pentru vânătoare si turnir si chiar pentru războaie a rămas la fel de vie. O dovedesc intre altele si perfectiunile aduse ţinutei de luptă şi tacticii.Corpul este mai mult protejat greutatea armamentului a crescut şi pentru că nu se mai putea da jos de pe cal cavalerul este obligat să lupte in şarje succesive cu lancea. Participarea cavalerilor la războaiele sfinte, in orient sau în Spania, sub steagurile